Gregor Papuček
Mlynky a okolie
I. diel

Gregor Papuček
Mlynky
a okolie

I. diel

Samospráva obce
Mlynky
2000

Publikácia
Samosprávy obce Mlynky,
ktorá vyšla s podporou
Úradu poverenca vlády Maďarskej republiky
pre milenárne oslavy.

Redaktor: Imrich Fuhl
© Gregor Papuček, 2000

Na obálke: fotografia I. Fuhla.
V publikácii boli použité archívne fotografie autora
a zábery I. Fuhla a V. Gajana.
Publikáciu do tlače pripravila spoločnosť FUHL BT v Mlynkoch.

„História pre národ živý je tým, čím svedomie
pre človeka. Človek bez svedomia je koža biedna,
daromná, národ bez vedomostí o sebe a predkoch
svojich je hromádka koží otrockých.”
(Jozef Miloslav Hurban)

Venujem mojim drahým Pilíšanom
a pamiatke všetkých našich predkov,
bez ktorých by sme neboli my,
ani naše budúce generácie.
Autor
Pilíšska hymna1
5. sz. illusztr.

Preleť sokol horu krížom,
pekný chotár pod Pilíšom
chváľ, chváľ, chváľ!
Vykúpeš sa v divej kráse
skál, skál, skál.
Nehučí tu šíre more,
len nás často v hustej hore
vetrík vyruší,
keď nám Pilíš, les praveký
šepká do duší.

Refrén:
V tých pilíšskych dúbravách
láskajú nás bujné koruny.
Tisíce krás, nebo na zemi!
Úvodné myšlienky
ku zrodu jednej monografie
Keď si človek myslí na svojich predkov, nutne mu príde na um aj minulosť svojej rodnej dediny, veď tieto skutočnosti navzájom tesne súvisia. Naši predkovia nám svoju históriu, dejiny uplynulých stáročí nemohli zanechať v písomnej podobe; ostali nám po nich len vyblednuté obrazy a príbehy, ktoré sa ústne podávali z generácie na generáciu. Aby nám naša pradávna a dávna minulosť nezapadla do temna večného zabudnutia, musíme si ju zachytiť aj písomne, dať takto možnosť naším potomkom nadväzovať na ňu zachytením ďalších období.
Monografia našej dediny je zároveň aj písomným zvečnením života našich predkov. S hrejivým srdcom si myslíme na tých, ktorí za nesmierne ťažkých okolností sa hlásili ku svojej národnej podstate a tak sa pokúšali byť vernými občanmi svojej vlasti. Aj napriek svojmu namáhavému každodennému životu sa snažili zachovať svoju vieru a ľudskosť. Pred vydaním prvej obšírnejšej práce o Mlynkoch sme veľa uvažovali nad tým, aké obdobie by vlastne mala naša monografia obsiahnuť.

Gregor Papuček
Vízie
(úryvok)
Čosi ma k tebe ťahá jednostaj.
Vábia ma do sna tvoje rýmy.
Do dumiek padol si mi,
môj drahý rodný kraj.
Pokojne čupíš v horskej kotline.
Celučký ťa mám pred očami,
ten chotár maľovaný,
to pekné zjavenie.

Dospeli sme k záveru, že táto knižka by nemala zaznamenať minulosť našej dediny až po dnešné dni - už aj vzhľadom na svoj obmedzený rozsah, do istej miery však aj kvôli dodržaniu istého časového odstupu potrebného k objektívnemu posudzovaniu opisovaných udalostí. Rozhodli sme sa teda spracovať svoju históriu „iba” do konca 19. storočia. Na pokračovanie snáď ani nemusíme tak dlho čakať, možno o niekoľko rokov... - a keby sa nám to nepodarilo, nasledujúca generácia dozaista bude cítiť potrebu a morálnu povinnosť spracovať minulosť našej obce od začiatku 20. storočia. Môžeme byť hrdí na to, že budú mať z čoho vychádzať a na čo nadväzovať.
Naša monografia sa pokúša vyhovieť ako očakávaniam tzv. laickej verejnosti, tak aj odborným kritériám kladeným voči knihe tohto druhu. Mám dojem, že jej dvojjazyčnosť poskytuje autorovi možnosť aj na opísanie takých udalostí, ktorých írečitosť skutočne hodnoverne odzrkadliť sa dá len po slovensky. V rade jej (dúfajme, početných) čitateľov sa určite nájdu mnohí, ktorí si ju radi prečítajú vo svojej materinskej reči. Cieľom tejto publikácie je pokúsiť sa predstaviť život našich predkov a ich rodín. Pri jej čítaní, či prezeraní v nej uverejnených fotografií, človek má dojem, akoby naši predkovia podnes boli medzi nami. Tešilo by ma, keby táto - o našej dedine, o našich predkoch napísaná - dvojjazyčná monografia nebola iba jednou z mnohých kníh na poličke; keby sme na ňu boli patrične hrdí.
Vážený Čitateľ!
Bol by som rád, keby si túto knihu prijal s takým dobrým srdcom, s akým Ti ju odporúčam do pozornosti. Veď v živote dvom veciam sa dokážeme najviac tešiť - svojim deťom a svojim predkom. Táto kniha hovorí o našich predkoch, stavia im pamätník a vzdáva hold ich pamiatke.
Jozef Havelka
starosta obce
ÚVOD
Vážený Čitateľ! Knižka, ktorú práve do rúk berieš, má síce tému historickú, jej autor však nie je historikom. Je iba milovníkom histórie. Zvlášť keď ide o dejiny jeho národa, alebo hoci aj len takej malej zložky tohoto národa, ako sú obyvatelia jeho rodnej dediny. Ide teda o knižku písanú nielen perom, ale aj pilíšskou dušou a srdcom.
Pôvodne táto knižka chcela byť iba “stručným prehľadom histórie Mlynkov”. Ale zamýšľajúc sa nad týmto pojmom musíme uznať, že nie je jednoduché určiť, čo by knižka s takýmto názvom mala obsahovať, a čo by do nej nepatrilo. Uvedomujúc si, že vlastne všetko so všetkým súvisí, a to, čo exaktne patrí do pojmu histórie, čo sa v obci a s obcou udialo, bolo vždy podmienené práve tým, čo patrí k iným disciplínám, ako sú: zemepis, geológia, geomorfológia, biológia, zoológia a podobne, nemá zmyslu obmedziť sa len na udalosti, lež treba vec skúmať a opísať v jej komplexnosti a podať o nej čo najucelenejší obraz. Treba sa teda čím viac priblížiť k pojmu monografie obce. Do tohoto pojmu patrí vlastne všetko, čo sa obce týka, čo malo vplyv na jej vznik, na život ľudí v nej, a to všetko v meniacom sa čase a priestore. Čiže, do tohto pojmu patrí okrem všeličoho iného aj samotná história obce.
Nie je od veci ani položiť si otázku, čo je to vlastne tá história. Vari sú to len dejiny kráľov, šľachty, vojakov a vojen, ako sa to neraz vyučovalo na hodinách dejepisu? Alebo sú to dejiny ľudu, ktorý tými predošlými bol často zaznávaný, do pojmu národa neprijatý, tvoriaci len akúsi masu, dobrú len na to, aby drela aj miesto nich a predovšetkým na nich? Čo je v histórii podstatnejšie? Králi, šľachtici, vojvodcovia, samozrejme, boli, aj sa pominuli, ale národ, tie neuznávané masy, sú tu. Národ žije a tvorí svoju históriu ďalej. Aj bez kráľov a bez šľachticov.
Medzinárodným vedeckým svetom uznávaný autor, Štefan Polakovič, vo svojej knihe Eseje o národe2 hovorí o tom takto: “...Dejiny národa sú predovšetkým dejinami jeho kultúry: tá je oveľa dôležitejšia než všetky vojny v priebehu jestvovania národa.” Za základný kultúrny jav národa pokladá reč. Ona je nielen znakom jestvovania národa, ale aj znakom jeho individuálnej podstaty. Pre Slovákov bol boj o reč bojom o záchranu národného života. Platí to aj na nás, pilíšskych Slovákov.
Aj obec Mlynky mala svojich “malých kráľov”, svojich majiteľov, ktorí potrebovali jej celý chotár a našich ľudí v ňom v podstate len na to, aby mali na koho vyrubiť vysoké dane, z ktorých oni žili v prepychu, kým ľud obce, naši Pilíšania, iba živorili (viď ich prosbopis z 3. januára 1771 a zápisnice kanonických vizitácií). Táto knižka sa zameriava teda predovšetkým na ľud tejto dediny, kým jej majiteľov, ktorí tu nežili a nepatrili medzi jej stálych obyvateľov, spomína len v takej miere, v akej tí ovplyvňovali životné pomery tu žijúcich ľudí. Riadi sa výrokom básnika slovenského pôvodu, Petőfiho: “Aj keď galeja je hore a pod ňou sa vlní more, pánom je vždy more.” Bez tých majiteľov by dedina bola vyžila, dokonca lepšie ako s nimi. Ale bez ľudí v nej, bez svojich obyvateľov, by sotva bola mohla existovať.
A nakoniec ešte jedna vec. Mnohé skúsenosti nám pripomínajú, že osudy takej malej spoločnosti, ako sú obyvatelia jednej dediny, vie hodnoverne opísať len jeden z nich. Človek, ktorý tých ľudí dôverne pozná a cíti spolu s nimi. Pri písaní používa nielen svoje pero, ale aj svoje srdce a svedomie. Zvlášť dôležité je to, ak ide o osudy menšinovej, v našom prípade slovenskej mikrospoločnosti. Ak je pisateľ iba odborník, bez vnútorného vzťahu k danej menšine, môže napísať aj knižku veľmi neodbornú. Videli sme už knižku o slovenskej, alebo o Slovákmi založenej a obývanej dedine, v ktorej sa táto - pre nás, ale aj pre objektívny opis histórie dôležitá - skutočnosť ani nespomenie, alebo sa spomína skreslene, iba okrajovo. Po príklad nemusíme ísť ďaleko.
Aj o nás, o našej dedine, už vyšla knižočka.3 Škoda, že toto dielko je zbierkou neodborných, nehistorických, úmyselne skreslených, ba občas aj obyvateľov našej dediny urážajúcich výrokov. My nie sme a nikdy sme neboli Tóti, ako o nás píše “náš” niekdajší učiteľ, Gyula Szűcs, my sme vždy boli a aj podnes sme Slováci. Ani naši predkovia nikdy neboli až natoľko hlúpi, že by sa obrábanie pôdy a chov dobytka boli museli učiť “od nemeckých (švábskych) sluhov pavlínskych mníchov” - ako to on tvrdí. Takéto tvrdenia archívne dokumenty nielen že nepodporujú, ale dokazujú ich pravý opak. Naši predkovia tu vyklčovali a zúrodnili počas stáročí zarastané polia, orali, kopali, sadili a siali, vysádzali a obrábali vinohrady, chovali dobytok a hydinu... Robili to vtedy, keď tu v širokom okolí už vyše 200 rokov (od septembra r. 1541) žiadni mnísi a sluhovia nejestvovali. Naši predkovia prišli sem znovuzaložiť dedinu z kultúrneho okolia Trnavy. O tom ani nehovoriac, že predkovia našich prapredkov tu obrábali pôdu už stáročia pred vznikom pavlínskej rehole. A to Szűcsove tvrdenie, podľa ktorého začiatkom 20. storočia “takmer 75% školopovinných detí” našej dediny (čiže naši starí rodičia, ktorých autor dobre poznal), vraj boli “rečovo chybní idioti”,4 je veľký omyl a nevľúdne gesto voči obyvateľom našej dediny, ktorí skôr charakterizuje postoj dobového maďarského spoločenstva a v ňom aj Gyulu Szűcsa k našej národnosti, než školopovinné deti našej dediny. Božechráň, aby takýto autori písali jej monografiu! Napriek tomu treba uznať, že jeho knižka obsahuje aj mnoho vzácnych údajov. Predovšetkým to opísal dobre, čo mohol poznať z vlastných skúseností.
Treba ešte povedať, že písanie takejto monografie by malo byť kolektívnou záležitosťou viacero odborníkov a zozbieranie dostatočného materiálu k tomu by si vyžadovalo od každého z nich hodne viacej času, než má k dispozícii autor tejto práce, ktorý ju píše sám. Z toho vyplýva, že autor sa podujal takmer na nemožné, aj keď má za sebou už nemálo času presedeného po archívoch. Z druhej strany však sotva by sme našli monografiu, z ktorej by už nič nechýbalo. Každé takéto dielo sa dá ďalej dopĺňať, zdokonaľovať. Môžeme len dúfať, že postupom času sa nájdu takí Pilíšania, ktorí túto prácu vykonajú. Autor teda ponúka čitateľovi ten materiál, ktorý má už zozbieraný, ba aj veľa takých poznatkov a skúseností, ktoré tí neskôr narodení, z celkom pochopiteľných dôvodov, už nikdy nebudú môcť zozbierať. Robí to aj poučený ľudovou múdrosťou, podľa ktorej “lepší vrabec v hrsti, ako zajac v chrasti”. Aspoň to, čo máme v tejto knižke zozbierané, nám už neutečie.
Autor
8. sz. illusztr.
9. sz. illusztr.
Pohľad na Mlynky z Hlohu
10. sz. illusztr.
Brány
PRÍRODNÉ POMERY5
Zemepisná poloha
Pilíšske pohorie patrí k severovýchodnej časti Zadunajského stredohoria, nazývanej Dunajským kútom (Dunazug). Túto oblasť geologicky aj geomorfologicky môžeme rozdeliť na dve časti: na juhozápadný Pilíš a na severovýchodné Vyšehradské pohorie. Deliacu čiaru medzi nimi tvorí údolie Huťského potoka a široká asfaltka medzi Huťou (kedysi Bitovec) a Pomázom. Keďže táto asfaltka prechádza bodmi Huť - Kohútov vrch - Prvý majer - Druhý majer - Tretí majer - Klánec - Štvrtý majer - Pomáz, rozdeľuje obec, ako aj kataster obce na dve časti. Z nich tá juhozápadná patrí do Pilíšskeho, kým druhá, tá severovýchodná, patrí do Vyšehradského pohoria.
V severozápadne-juhovýchodnom vápencovitom horskom pásme sa nachádza najvyšší bod tohoto pohoria, 756 m vysoký Pilíš. Od neho na sever je Veľký Soplák (710 m) a Malý Soplák (686 m). Najvyšším bodom vulkanického Vyšehradského pohoria, ležiaceho severovýchodne od Pilíša, je 699 m vysoká Chotárna skala (Dobogókő). A ako sme si to z doterajšieho opisu mohli všimnúť, všetky tieto vysoké vrchy ako veniec obklopujú obec Mlynky. Zo severovýchodnej strany sú to hory vulkanické, kým z juhozápadnej strany hory vápencovité. Bude zaujímavé sledovať, ako táto skutočnosť ovplyvní každodenný život Pilíšanov, novšie Mlynčanov.
Obec Mlynky leží 26 km severozápadne od centra hlavného mesta Budapešť, v doline ležiacej východne od vrchu Pilíš (kedysi Pleš). Jej polohu presnejšie určujú súradnice: severná zemepisná šírka 47°42' a východná zemepisná dĺžka 18°54'. Je kolom dokola obkľúčená väčšími-menšími vrchmi, no ona sama leží zväčša na rovnine, čo postupom času začína byť už neplatné, keďže obec sa rozširuje a čoraz viacej sa šplhá do okolitých svahov. Hlavná ulica leží v nadmorskej výške 340 m.
Od západu ako obrovská dlhá a strmá stena stojí mohutný Pilíš. Nad dedinou, na dominantnom mieste tohoto vrchu, tesne pod jeho najvyšším bodom, sa vypína Ostrá skala. Na jeho severnom konci sa stretneme s impozantným a ohromujúcim prírodným úkazom ozrutných brál, zvaných Bránami. Odtiaľ trošku na severozápad je Veľký Soplák a Malý Soplák, z ktorého sa môžeme spustiť ku Dvom bukom (540 m), kde sa spomínaná asfaltka prudko otočí rovno na Chotárnu skalu (699 m), ktorá je už severne od obce. Z tohoto vrchu, spúšťajúc sa smerom k obci, cez prekrásnu borinu sa dá zísť ku Zbojníckym skalám, ktoré sú za Kohútovým vrchom, vypínajúcim sa tesne nad obcou zo severu. Ďalej sa tiahne Dedinská hora (Dedinské) severovýchodne od obce a postupne sa dostaneme až ku Kopaniciam a odtiaľ k Lieskovej studienke, ktorej voda východne od obce tečie dolu Lieskovým potôčikom rovno do Hlbokého potoka. Tento potok tečie ďalej cez Kovačinu, Čobánku a Pomáz do Dunaja. Dolný koniec tohoto potoka tečie cez chotár kedysi prevažne srbských obyvateľov Pomázu, ktorí mu dali meno Dera (škára, štrbina, puklina). Úžina ktorou odteká tento potok a ktorou vedie aj spomínaná asfaltka, je jediné miesto, kde sa z obce nemusí ísť do vrchu, ale do údolia. Medzi Lieskovým potokom a južným výbežkom Pilíša tento „veniec” horského obkľúčenia uzatvára Hloh (412 m) a Dlhý vrch (489 m).
Geologická výstavba
Z geologického hľadiska Pilíš súvisí so sedimentárnym Budínskym pohorím, kým Vyšehradské pohorie (aj Chotárna skala a okolie) s vulkanickým Brěžanom (Börzsönyom). História geologickej výstavby pohoria sa začína dolomitom a vápencom obdobia triasu, čo patrí do stredoveku historickej geológie. Geologické útvary obdobia jury sú nepatrné.
Koncom tohoto obdobia oblasť pohoria sa vyzdvihla a aj počas kréty bola súšou, čo znamená, že z týchto čias geologické útvary tu nejestvujú.
Útvary triasu začiatkom treťohôr novoveku histórie Zeme severozápadné a juhovýchodné zlomy rozkúskovali na hrasti a tektonické jarky. Začiatkom eocénu následkom preniknutia mora úroveň krasovej vody sa zdvihla a v nižšie ležiacich panvách vznikli rašeliniská a močiare, rastlinstvo ktorých slúžilo základným materiálom pre neskoršie vytváranie hnedého uhlia.
V mladšom eocéne sa vytvorili brekcie a konglomeráty (zlepence). Ich materiál pozostáva z úlomkov predošlého suchozemského obdobia. Na toto sa usadila pestrá hlina a sladkovodný vápenec. Nad nimi sa umiestňujú ložiská hnedého uhlia, sladkovodné a menej slanovodné vrstvy (sladkovodný vápenec, sivá hlinitá slieň).
V strednom eocéne prenikaním mora sa vytvorili vrstvy hlinitej sliene, vápenca a hliny. Ich povrchový výskyt je nepatrný, známe sú prevažne z odkrývania baní. Stiahnutím sa mora a odpájaním sa morských zátok vznikli sladkovodné vrstvy s obsahom hnedého uhlia a menej slanovodné vrstvy, na ktoré sa usadil pieskovec morského charakteru.
V staršom eocéne sa vytvorili vrstvy vápenca, konglomerátu, brekcie a slieňa. V okolí Solymáru v numulitnom vápenci našli ryolitový tuf, ktorý je prvou vulkanickou stopou v tomto pohorí. Na oligocénových útvaroch v nasledujúcom období, v miocéne, sa usadil piesok a štrkový andezittufový vápenec. Z kvartérneho pleistocénu sa tu nachádza slieň zmiešaná s tufovými materiálmi, miazga a spraš, a z holocénu sladkovodný vápenec, spádová sutina, eolický piesok a záplavová usadenina.
V dobe vulkanickej činnosti Vyšehradského pohoria na povrch vyrazili najprv kyslé a neutrálne, neskôr zásaditejšie (alkalickejšie) lávové masy. Z horného oligocénu tu zriedkavo nájdeme dacit a dacitový tuf. Hlavnú masu pohoria tvorí amfibolický andezit a andezitový tuf. Nájde sa tu ešte aj viac obmien andezitu, avšak tieto tvoria už iba menšie masy.
V pohorí rozlišujeme tri erupčné strediská. Sú to: Chotárna skala, Vyšehrad a Csikóvár. Z vulkanických foriem pozoruhodný je lakolitový vrch Csód (vrch hubovitého tvaru) blízko Dunajského Bogdanu (Dunabogdány), ako aj veľmi hrubé aglomeráty (hrubozrnné vulkanické drviny), na ktorých vetry formujú rôzne tvary (vrch Kő, skaly Vadálló a iné).
Spomedzi dolovania úžitkových materiálov najvýznamnejšia je ťažba kameňa. Dachsteinský vápenec sa používa na pálenie vápna. Ohňovzdornú hlinu z doby eocénu a oligocénu dolujú v okolí Pilíšskej Čaby, a pieskovec z oligocénu v chotári Ostrihomu a Ürömu. “Kiscell”-ská hlina z oligocénu sa používa na výrobu tehál. Dolovanie andezitu prebieha v podobe veľkovýroby v kameňolomoch Dunajského Bogdanu a Senondreja.
V Mlynkoch sa až donedávna doloval vápenec. Kameňolom bol v Hlohu pri sútoku Hlbokého a Hárommezského potoka. Bolo to ideálne miesto na pálenie vápna, čo si naši predkovia aj všimli a postavili si tam okrúhle pece, tzv. “pécky”. Pálenie vápna bolo jedno z najdôležitejších zamestnaní Pilíšanov. Andezitový kameň vulkanického pôvodu, ktorý sa bohato vyskytuje v horách na náprotivnej strane (Chotárna skala a okolie), sa široko používal, aj používa v stavebníctve. Kladie sa do múra, robia sa z neho rôzne ozdobné stĺpy, múry, ploty, ale široko sa používa ako kamenný obal spodnej časti múrov (kyklopské murivo) a pod. Dávnejšie, ešte aj v prvej polovici 20. stor. boli v rôznych častiach chotára hliniská, kde sa dolovala hlina na mazanie pece, izby a podobne. Po vojne hlinené podlahy v bytoch zanikli a tým aj hliniská.
Vyšehradská prietrž Dunaja sa začala koncom pliocénu a pokračovala sa v pleistocéne a holocéne. Brěžan, ktorý súvisí s Vyšehradským pohorím, tvoril ostrovy, vyčnievajúce z tzv. Panónskeho mora doby pliocénu.
V dobe vyvrásnenia sa Álp nahromadené množstvo vody prúdilo smerom na východ. Takto vznikol Pradunaj, ktorý najprv tiekol v strede Zadunajska juhovýchodným smerom. Keď sa potom zdvihlo Zadunajské Stredohorie, Dunaj odklonom k východu sa predral sedlom medzi Vyšehradským pohorím a Brěžanom a hlbokým rezom, vytvorením viacero terás si sformoval svoje koryto.
11. sz. illusztr.
Geomorfologický náčrt Pilíšskeho a Vyšehradského pohoria
12. sz. illusztr.
Horopisný obraz Pilíšskeho a Vyšehradského pohoria
Takéto geologické zloženie a prírodné podmienky určili aj povrchovú vrstvu pôdy, na ktorej sa tu vyvinulo poľnohospodárstvo, ovocinárstvo, vinohradníctvo, lesné hospodárstvo... Kopcovitý, hornatý chotár má pomerne málo rovných miest, kde by obrábanie pôdy malo, ak aj nie ideálne, ale aspoň dobré podmienky. A aj kde sú (napr. medzi Hornou uličkou a Hlbokým potokom, alebo medzi Hárommezským potokom a asfaltkou atď.), tam vznikajú nové rady domov, nové ulice a orná pôda sa scvŕka na malé záhradky. Väčšina ornej pôdy je vo svahoch. Ani tá nie je príliš úrodná. Sčasti je vápenitá, humusová, hlinito-piesčitá, a sčasti tmavohnedá a červenastá hlina. Všade je mnoho kamenia. Pri jej orbe sa pravidelne do opálok zbieralo kamenie, aspoň to poväčšie, a nosilo sa na vyznačené miesto na kopu. Tam potom vznikali krovím zarastané hrádze.
Len zo svojich zemí sa tu ťažko dalo vyžiť, aj keď chotár bol veľký, siahal kedysi až po Klánec (tento názov pochádza od pomázskych Srbov, slovo klanac znamená úžinu, hlbokú cestu). Vlastne to ani nebolo možné. Aj preto sa tu v minulosti vyvinuli - popri obrábaní zeme - rôzne remeslá a zamestnania (už spomínané pálenie vápna, pálenie dreveného uhlia, výroba najrôznejších nástrojov z dreva, pletenie košíkov z prútia, zo slamy, murárstvo a kamenárstvo... až po zber húb, lesných plodov a vyberanie mravenčích vajíčok). Pilíšania, ak chceli žiť, museli byť veľmi pracovití a vynaliezaví. Mnohí chodili za prácou do blízkeho, ba občas aj dosť ďalekého okolia. Dievčatá chodili slúžiť do Pešti a do Budína, ale aj na Kaláz a na iné miesta, a chlapi už aj v pomerne dávnych časoch chodili do Budína “festung stavat”, chodili “z vápnom” a do žatvy až na územie dnešného Slovenska, ba pochodili aj osady Békéšskej župy.
Podnebie, vodopis
Keďže kataster obce Mlynky sa rozprestiera na rozhraní Pilíšskeho a Vyšehradského pohoria, v širšom zmysle slova platí naň všeobecná charakteristika týchto dvoch zložiek, to jest Dunajského kúta. Podnebie tohoto pohoria priaznivo ovplyvňuje vodná plocha Dunaja. Letá sú mierne teplé a ani zimy nie sú príliš drsné. To však nie je takto platné na našu dedinu, keďže medzi ňou a Dunajom sú vysoké hory. Čiže horúce letá a drsné zimy tu nie sú nejakou zriedkavosťou. Počet slnečných hodín je stredný. Naša oblasť sa nemôže pokladať za bohatú na zrážky, keďže smer horského pásma je totožný s panujúcim smerom vetra, prinášajúceho zrážky. Ročné množstvo zrážok býva okolo 600-700 mm. Z toho sa podstatne viac ujde západným a severozápadným oblastiam než južným a juhovýchodným svahom. Ročný priemer teploty sa kolíše okolo 9°C. Na vrcholoch hôr je tento priemer podstatne nižší.
Pilíš, ktorý je vybudovaný prevažne z vápenca, je krajom na vodu chudobným. Zrážková voda sa veľmi rýchlo presiakne škárami vápencových skál, čo neumožní, aby sa tu vytvorila nejaká vodná sieť. Má síce zopár na vodu dosť chudobných potokov, tie však v období väčšieho sucha takmer úplne vyschnú, tečú len cícerkom a ich korytá len pri veľkých dažďoch sa dostanú k dostatočnému množstvu vody.

Vulkanické horniny Vyšehradského pohoria neprepúšťajú tak ľahko vodu ako vápenec, preto tento kraj je oveľa vhodnejší na vytváranie potokov, ktoré všetky tečú do Dunaja. Rozvodie tvorí čiara Pomáz - Nagy Csikóvár -Chotárna skala - Dva buky. Spomedzi potokov v tomto pohorí najvýznamnejšie sú: Lipnica (Lepence), Apátkútsky potok, Bukový (Bükkös) potok a Hlboký potok. Treba tu poznamenať, že Hlboký potok už aj na mape Antona Ballu z roku 17716 je označený týmto menom: “Rivulus Mélly patak, Slavus Hlbokí potok” aj pod Dubinami, aj pri “Dólném Stanovisku”, kde sa Hlboký potok stretá s “Léskovým potokom”. Že v ňom mnoho vody ani vtedy nebolo, to dokazuje aj skutočnosť, že v latinčine ho nazývajú nie “Rivus”-om (potokom), ale “Rivulus”-om (potôčkom). Je pravda, že ten potok nie je všade hlboký (napr. pod Klášterom nie), ale pri Huťskej Diere, alebo niže vápenných pecí veru tečie dosť hlboko.
13. sz. illusztr.

V oblasti pohoria vyviera množstvo prameňov, po našom studienok (stuďenka), ktoré svojou čistou, sviežou vodou občerstvujú vysmädnutého človeka. Z nich najznámejšie sú: Stará voda, Liesková studienka, ďalej sú to studienky Magda, Kaán, Karpatská, Lajos, Bernáta Szilágyiho, Júlia, Kaincz, Ráró, Aranka, Majális, Barát a Fári.

14. sz. illusztr.
Pod Dedinskou horou vyviera Cerová studienka (sedí na nej Jožko Chylo)
15. sz. illusztr.
„Klášterová” studienka v areáli niekdajšieho cisterciánskeho kláštora

Obec Mlynky vo svojom katastri má tiež celý rad studienok. Možno sú všeobecne menej známe, ale sú naše. Sú to: Popelárová studienka pod Urbánkovým vrškom, Golvavá studienka, Dva potôčky, Klášterová studienka, Tri stoky..., ktorých vodu zozbiera Hlboký potok, ďalej je to Chylová studienka, Fuhlová studienka a Cerová studienka, ktorých potôčiky tečú do Hárommezského potoka (občas ho nazývajú aj Fuhlovým, ale aj Chylovým potokom), a nakoniec je to snáď najznámejšia, tzv. Liesková studienka, ktorá sa stala aj svätou studienkou a tak aj široko-ďaleko známym pútnickým miestom. Hárommezský potok pri Pieckach a Lieskový potok (voda Lieskovej studienky) pri Dolných pieckach vteká do Hlbokého potoka, aby tak spolu tiekli ďalej cez Kovačinu smerom na Čobánku a postupne si zmenili aj meno na Dera-potok. V chotári sú aj ďalšie studienky, ktoré občas ani meno nemajú, ako napr. niže Dvoch potôčkov, alebo aj s menom, ako Pomázska studienka, alebo nad Kopanicami Kolaj-studienka.
16. sz. illusztr.
Jeden z dvoch potôčkov (s autorom tejto knihy)
Rastlinstvo
Z hľadiska rastlinného zemepisu miestnu flóru zaraďujeme do pilíšskeho okresu tzv. pravekej matranskej oblasti stredoeurópskej a východoeurópskej teplomilnej, to jest panónskej flóry (Pannonicum). Jej rastlinná pokrývka je zväčša totožná s pokrývkou Severného stredohoria. Charakteristická na ňu je uzavretá lesná pokrývka. V lesoch je mnoho čistín a kvetnatých lúk. Prevažujúce dreviny sú tu buk (Fagus silvatica) a dub (Quercus). Buk rastie hlavne vo vyšších polohách a na chladnejších severných svahoch. Dubiny, v ktorých sa vyskytuje aj hrab (Carpinus betulus), brest (Ulmus montana) a jaseň (Fraxinus excelsior), nájdeme v nižších polohách a najmä na južných svahoch. Vyskytujú sa tu štyri druhy dubov: dub letný (Quercus robur), dub zimný (Quercus petraea), dub šipák (Quercus pubescens) a dub cer (Quercus cerris).
Pravda, zastúpenie drevín je spestrené aj ďalšími druhmi. Pri cestách často rastie agát biely (Robinia pseudacacia), ale aj v horách sa miestami nájdu súvislé agátové hájiky. Častý je aj javor poľný (Acer campestre), lipa malolistá (Tilia cordata), lipa veľkolistá (Tilia platyphylla), breza biela (Betula pendula), vrba krehká (Salix fragilis), vrba rakytová (Salix caprea), jelša zelená (Alnus viridis), osika (Populus tremula), lieska (Corylus avellana), drieň (Cornus mas) a iné. V horách sa stretneme aj s brekyňou (Sorbus), mukyňou (jarabina mukyňa obyčajná - Sorbus aria) a novovysadenými hájikmi gaštana jedlého (Castanea sativa), napr. pod Kohútovým vrchom.
Illusztr.: SLOV20!!!
Kohútov vrch
V horách nájdeme aj rôzne druhy ihličnatých stromov. Niektoré z nich tvoria malé súvislé hájiky, tzv. boriny alebo jedliny, napr. navrch Dedinského, v Jame, alebo v posledných desaťročiach aj v Dubinách, kde ich vysadili namiesto vyrúbaných dubov. Najčastejšie sú to: smrekovec (Larix decidua), smrek (Picea excelsa), borovica alebo sosna (Pinus silvestris), jedľa (Abies alba) a borievka (Juniperus communis). Aj keď toto vymenovanie je bohaté, treba povedať, že ani zďaleka nie je úplné. Ďalším stupňom sú krovité rastliny, spomedzi ktorých najrozšírenejšie sú: trnka obyčajná (Prunus spinosa), hloh (Crataegus), ruža šípová (Rosa canina), baza čierna (Sambucus nigra), ostružina krovitá (Rubus fruticosus), ostružina malina (Robus idaeus), orgován obyčajný (Syringa vulgaris), jarabina vtáčia (Sorbus aucuparia) a mnohé ďalšie.

Illusztr.: SLOV22!!!
Borina v Jame
Illusztr.: SLOV25!!!
Trnka obyčajná

V stupni obilných rastlín sa dobre darí najstarším kultúrnym rastlinám ako aj okopaninám. Zvláštnosťou obce je však, že sa nachádza v blízkosti hlavného mesta a miestne obyvateľstvo si našlo možnosti iného, než vyslovene sedliackeho, či roľníckeho života. Znamená to, že kedysi tak dôsledne obrábané role pod Pilíšom, pod Huťskou cestou, vo Vinohradoch, ale aj inde ostávajú ležať úhorom, mnohí už ani trávu nepokosia, keďže - nemajúc ani dobytok - seno nepotrebujú.
Ak sme sa vyjadrili tak, že akým kultúrnym rastlinám sa tu darí, nuž musíme sa trošku poopraviť a hovoriť skôr o tom, akým sa darilo, keď ešte celý chotár bol obrábaný, alebo akým by sa darilo, keby sa miestne obyvateľstvo intenzívnejšie zaoberalo poľnohospodárstvom.
Obrátenie sa chrbtom poľnohospodárstvu má celý rad vážnych príčin. Jedna je už spomenutá skutočnosť, že pôda je tu veľmi viazaná, hlinitá a kamenistá, nie veľmi úrodná a ťažko obrábateľná. Aj tej je málo k tomu, aby sa z nej dalo vyžiť. Vážnou príčinou je aj bohatá fauna okolitých hôr, ktorá je chránená, nie sú však chránené role, ktoré sa tak stávajú korisťou divej zvery. Diviaky, jelene,... zničia úrodu, role sú často rozryté, škodu gazdov lesným hospodárstvom platené odškodné ani zďaleka nekryje. Navyše ľudia prišli na to, že dá sa vyžiť aj inak. Všetko to dohromady zapríčinilo, že Mlynčania si našli schodnejšiu cestu na zabezpečenie svojho živobytia. Takže obrábanie pôdy sa obmedzuje zväčša na blízko ležiace, zverou menej “navštevované” pozemky, ako napr. Odpotočné role, niekdajšie Konopnice a záhrady.

Illusztr.: SLOV23!!!
Výňatok z chotárnej mapy
Illusztr.: SLOV26!!!
Slepý mak

Kedysi v minulom storočí sa tu pestovalo konope, pod “Klášterom” boli tzv. Konopnice. Pri potoku boli veľké jamy, tzv. močillá (močidlá), v ktorých sa do snopov poviazané konope močilo, aby sa ďalej dalo obrobiť. Vtedy si ľudia sami vyrábali plátno a šili si z neho odev. Bolo to voľakedy v minulom storočí. Tie časy sú už dávno preč, ostali na ne iba spomienky. Napr. tetky Katuši Sulkovej: “Starý tato spomínali, že jejích starý tato mali také široké gaťe...” (ten starý tato zomreli v roku 1921 a mali vtedy 71 rokov). Nuž, také gate, aj iné časti bielizne a vrchného odevu si šili kedysi z konopného plátna.
Dôležitou obživou bola aj kapusta. Pre jej pestovanie tiež bola vyznačená oblasť na opačnej strane, medzi potokom a Hornou uličkou, tzv. Kapustnice. Kapusta sa pripravovala všelijako po celý rok. Na zimu sa aj kvasila v drevených “tunkách”. Siala sa raž, a to nielen pre zrno, lež aj pre dlhú slamu, ktorou sa v 19. storočí pokrývali domy, alebo v zime sa z nej plietli košíky. Ďalej to boli: jačmeň, ovos a žito (pšenica). Pestovali sa zemiaky, kukurica, rôzne druhy fazule, hrach, buče (tekvice) a všetky možné druhy zeleniny. Ako zaujímavosť môžeme spomenúť, že pomerne vo veľkom množstve sa tu pestovali také (dnes už dosť zriedkavé) strukoviny ako cícer a turecký hrach. Pestovalo sa aj hodne šošovice.
Dnes sa už zeme - ako sme sa o tom prv zmienili - obrábajú len obmedzene, pestuje sa poväčšmi iba pre vlastnú domácu potrebu. O to viac sa darí rôznym plevelom, ako sú: pupenec roľný (Convolvulus arvensis), slepý mak, t. j. mak vlčí (Papaver rhotes), kúkoľ poľný (Agrostemna githago), cinokvet, t. j. nevädza poľná (Centaurea cyanus), praslička roľná (Equisetum arvense), pýr plazivý (Elytrigia repens) a mnoho iných.

Illusztr.: SLOV21!!!
Snežienka
Illusztr.: SLOV27!!!
Podbeľ liečivý

V miestach, kde sa nahromadili odpadky organického pôvodu, sa dobre darí ruderálnym rastlinám, ako sú: žihľava dvojdomá (Urtica dioica), lastovičník väčší (Chelidonium majus), čakanka obyčajná (Cichorium intybus), štiav kučeravý (Rumex crispus), loboda tatárska (Atriplex tataricus) a iné.

Po celom chotári možno nájsť veľa druhov liečivých rastlín.7 Rastie tu pľúcnik lekársky (Pulmonaria officinalis), ligurček lekársky (Levisticum officinale), repík lekársky (Agrimonia eupatoria), ľubovník bodkovaný (Hypericum perforatum), rumanček pravý (Matricaria chamomilla), archangelika lekárska (Archangelica officinalis), arnika horská (Arnica montana), betonika lekárska (Betonica officinalis), blen čierny (Hyoscyamus niger), divozel sápovitý (Verbascum thapsiforme), burman obyčajný (Datura stramonium), fenikel obyčajný (Foeniculumvulgare), pastierska kapsička obyčajná (Capsella bursa pastoris), podbeľ liečivý (Tussilago farfara), púpava lekárska (Taraxacum officinale), skorocel kopijovitý (Plantago lanceolata), stavikrv vtáčí (Polygonum aviculare), železník lekársky (Verbena officinalis) a mnohé ďalšie.
Illusztr.: SLOV28!!!
Púpava lekárska

Illusztr.: SLOV30!!!
Dubáky
Po lúkach a po horách rastie množstvo húb.8 Najmä keď sú dažde, keď je v horách vlhko. Zbierajú sa od apríla až do decembra. Prvou jarnou jedlou hubou je “smrh”, alebo smrček (Morchella esculenta), rastie všelikade, aj pri Dvoch bukoch. Potom nasledujú voňavé májovky, t. j. čírovnice májové (Tricholoma gambosum), špičky trávne (Marasmius oreades), pečiarky, alebo šampiňóny (Agaricus campester); rastú po úhoroch, na pasienkoch, hlavne kde sa pasú kravy, ktoré pasienok pohnoja. Veľmi obľúbené sú borové hríby (Suillus granulatus), ktoré sa vyskytujú od júna až do novembra, ďalej sú to dubáky (Boletus edulis), ktoré rastú hojne v Dubinách a vôbec po dubových a bukových lesoch, zbierajú sa aj na sušenie.

V hrabových lesoch, lepšie rečeno pod hrabmi rastú hrabové hríby, t. j. suchohríb plesnatý (Xerocomus subtomentosus). Po agátových lesoch rastú bedle jedlé (Lepiota procera), ktoré sa vyprážajú ako mäso. Pri cestách v hrabových a bukových horách rastú voňavé žltučké kuriatka (Cantharellus cibarius), vykúkajú spod opadaného lístia v dlhých radoch. Veľmi pekná huba je aj máselník (Boletus regius), rastie hlavne v Dubinách. Pod skaliskami v Brde rastú kozibrádky (Ramaria botrytis). Veľmi obľúbené sú aj hromadinky (Pholiota mutabilis) a jesenné hromadinky (Clitocybe mellea). Po vinohradoch, podpilíšskych úhoroch, pri cestách rastú veľké hupky (Langermannia gigantea), ktoré sa dajú pekne rozkrájať a vyprážať tiež ako mäso. Pod osikami rastú osikové (Leccinum aurantiacum) a od septembra až do decembra, ba ešte aj v januári a februári sa dá na pňoch a vyvalených kmeňoch najmä bukových nájsť neskoré hlivy (Pleurotus ostreatus).
Všetci dobre vieme, že nie všetky huby sú jedlé. Čiže sú aj také huby, ktoré sa dá zjesť iba raz. A kto ich zje, už nikdy viac huby jesť nebude. Také sú napr. aj muchotrávky (Amanita), konkrétne muchotrávka červená (Amanita muscaria), muchotrávka hľuzovitá (Amanita phalloides) a ďalšie. Sú veľmi nebezpečné. Keďže mnohí Pilíšania veľa ťažkých chvíľ prežili práve na hubách, majú ich radi, poznajú ich a jedovaté nezbierajú. Ani najstarší Mlynčania sa nepamätajú, že by sa tu niekto u nás bol otrávil hubami.
Živočíšstvo
Fauna v katastri Mlynkov je veľmi bohatá. Podľa jej zloženia ju zadeľujeme do paleoarktickej oblasti. Podľa prevládajúcich biotopov patrí do zóny stepí a lesostepí. Z nižších živočíchov sú tu hojne zastúpené červy, z nich najznámejšia je dážďovka zemná (Lumbricus terrestris), ďalej sú to rôzne druhy slimákov, pavúkov atď. Dávnejšie, keď bola v potokoch voda ešte čistejšia, nachádzalo sa v nich mnoho rakov (Astacus torrentium); žiaľ, dnes ich je už menej.
Predovšetkým v poli, ale aj v horách je mnoho rôznych chrobákov (Coleoptera). Niektoré z nich sú veľmi pekné, ako napr. roháč (Lucanus cervus), tesárik (Cerambyx cerdo)... Deti sa boja ucholaka hnedého (Forficula auriculonia), že im vojde do ucha, ale s niektorými inými, ako je napr. lienka sedembodková (Coccinella septempunctata), ale aj mnohé ďalšie, sa radi hrajú. Spoločnosť chrobákov je veľmi početná, a druhovo mimoriadne rozmanitá.
Po lúkach, poliach a úhoroch je veľmi pestrá aj skladba vyskytujúcich sa motýľov (Lepidoptera). V horách je to chudobnejšie, menej hýrivé, ale sa tam vyskytujú niektoré ďalšie druhy. Spomeňme si len niektoré, ako je okáň hruškový (Saturnia pyri), ktorý sa živí na hruške, jabloni a slive. Ďalej sú to: vidlochvost ovocný (Papilios podalirius), vidlochvost feniklový (Papilios machaon), spriadač medvedí (Arctia caja), lišaj smrtihlav (Acherontia atropos) s typickou kresbou na vrchnej strane hrude, pripomínajúcou ľudskú lebku, mlynárik kapustový (Pieris brassicae)..., a je aj niekoľko nočných druhov, tzv. nočné mury (Leucania piallens, Mamestra brassicae, Panolis griseovariegata a iné). Pekný vzhľad množstva motýľov však nie je ich jedinou vlastnosťou, majú aj svoju tienistú stránku: ich húsenice narobia veľké škody v ovocinárstve a zeleninárstve.
Je zaujímavé, že aj keď po chotári je veľké množstvo rôznych druhov včiel a sú tu aj ideálne podmienky pre včelárstvo (množstvo kvetov), tento odbor sa v Mlynkoch neujal. Lietajú tu úžitkové včely (Apis mellifica), ale aj rôzne iné včelovité druhy (Apidae) žijúce osamelo alebo v spoločnostiach, ako sú čmeliak (Bombus), čmeliak zemný (Bombus terrestris), osa (Vespa), sršeň (Vespa crabro) a iné. Všeobecne robia veľký osoh pri opeľovaní kvetov.
Takisto sa u nás nachádzajú aj rôzne druhy mravcov (Formicidae), ako mravec lesný (Formica rufa), mravec lúčny (Formica pratensis), mravec hnedý (Formica furca) a iné. Niektorí Mlynčania sa vo veľkom zaoberali zberom mravčích vajíčok a mali na to vypracované veľmi dômyselné metódy.

Illusztr.: SLOV31!!!
Roháč (samček)
Illusztr.: SLOV32!!!
Straka obyčajná
Zastúpené sú aj obojživelníky (Amphibia) a plazy (Reptilia). Bohato rozšírenou skupinou stavovcov sú vtáky (Aves). Biotop kultúrnej stepy predstavuje bažant obyčajný (Phasianus colchicus), ktorý je v poli, hlavne na podpilíšskych úhoroch dosť rozšírený. Vyskytuje sa aj jarabica poľná (Perdix perdix) a prepelica poľná (Coturnix coturnix). Skupinu dravcov zastupujú sokolovité vtáky (Falconidae), ako je sokol myšiar (Falco tinnunculus), sokol sťahovavý (Falco peregrinus), a z krkavcovitých havran čierny (Corvus frugileus) a straka obyčajná (Pica pica). K najznámejšiemu drobnému vtáctvu patrí pipíška chocholatá (Galerida cristata), škovránok (Alauda arvensis), sýkorka veľká (Parus major), drozd čierny (Turdus mesula), stehlík obyčajný (Carduelis carduelis), a nie je zriedkavá ani vzácna a pekná vlha hájová (Oriolus oriolus). Zaujímavý vták je so svojim tenkým a dlhým zobákom aj sluka hôrna (Scolopax rusticola) a dobre sa tu má aj jariabok hôrny (Tetrastes bonasia). Veľmi milé sú vtáky ďaťlovité (Picidae), ktoré sú v Pilíši zastúpené viacerými druhmi. Vyskytuje sa tu ďateľ veľký (Dendrocopos major), žlna zelená (Picus viridis) a žlna sivá (Picus canus). Deti majú radi týchto vtákov, “lekárov s červenou čapicou”. Spomedzi synantropných tu masove žije vrabec domový (Passer domesticus), lastovička obyčajná (Hirundo rustica) a belorítka obyčajná (Delichon urbica).
V Pilíšskych horách, najmä pri Zbojníckych skalách, ale nielen tam, sa nájde aj kuvik obyčajný (Athene noctua), ktorý údajne oznamuje smrť. Vymenovanie vtákov nášho chotára by nebolo úplné, keby sme nespomenuli toho, ktorý najmä na jar zo zelených hájov tak milo predpovedá dievčatám, o koľko rokov sa budú vydávať, a to je naša kukučka obyčajná (Cuculus canorus). Ba čo viac, to vymenovanie ani takto nie je úplné.
Ďalšiu početnú skupinu stavovcov tu tvoria cicavce (Mammalia). K malým druhom patrí jež obyčajný (Erinaceus europaens), ďalej sú to hlodavce, z ktorých nevítanými hosťami našich polí sú syseľ obyčajný (Citellus citellus) a škrečok obyčajný (Cricetus cricetus). Zastúpené sú tu aj malé šelmy, ku ktorým patrí lasica obyčajná (Mustela nivalis). Vyskytuje sa aj tchor obyčajný (Petorius putorius) atď. Zo psovitých šeliem snáď najčastejšie sa tu môžeme stretnúť s líškou obyčajnou (Vulpes vulpes). Po neskorých letných večeroch často vidno lietať aj netopiere (Chiroptera). Cez deň sú utiahnuté v jaskyniach (Huťská diera, Zbojnícke skaly a iné skaliská), podvečer lietajú celkom nízko a strašia najmä dievčatá, ktoré sa boja, že sa im zamotajú do vlasov.
Často vidieť aj zajaca poľného (Lepus europaeus) a králika divokého (Oryctolagus cuniculus). Títo dvaja poslední bývajú objektami poľovačiek. Je tu aj väčšia poľovná zver, ako je napr. sviňa divá (Sus scrofa), jeleň európsky (Cervus elaphus), srnec hôrny (Capreolus capreolus), a v poslednej dobe aj muflón (Ovis musimon), ktorý sa v čriedach objavuje hlavne v okolí Brda. Známy je tu aj jazvec obyčajný (Meles meles). V jedlinách a borinách často vidieť aj veveričku obyčajnú (Sciurus vulgaris) a jej podobného plcha záhradného (Elyomis quercinus), ktorý veľmi rád preberá do “prenájmu” povaly podpilíšskych chatiek.
Pilíšske a Vyšehradské pohorie, cieľom záchrany ich bohatých prírodných a historických hodnôt, v roku 1978 takmer celé (23.323 ha) boli vyhlásené za chránenú oblasť.
Príroda a človek
Osudovú spätosť nášho človeka s prírodou poeticky predstavujú naše ľudové piesne, rozprávky, príslovia a porekadlá, ako aj zvyky spojené buď s ročnými obdobiami, alebo s určitou životnou situáciou. Napr. keď dievčatá uvideli na jar prvé lastovičky, takto na ne volali: “Lastovički hore, mojé pehi dole!”, veriac, že takto sa zbavia hnedých bodiek na tvári. Alebo namiesto prostého “Choď nabok”, sa hovorievalo: “Havránku, havránku, uhňi sa na stránku!” A keď sa niekomu náhle zaštikútalo a obyčajne povedal, že: “Volakto ma spomíná”, hneď sa našiel huncút, ktorý mu nato odpovedal: “Stará riť z komína”, čo by ešte sem nepatrilo, ale ak chcel byť jemnejší, tak povedal, že “Pipíški v koňačinci”.
Je nápadné, ako často sa prihovárame ku vtáčkovi ako k seberovnej chápavej bytosti. Príkladov na to máme na stranách zbierky našich ľudových piesní Zahučali hory9 dosť a dosť: “Zahrkel holúbek v zeleném hájičku, zobuďil Jaňíčka, Jaňíček Aňičku” (18), “Lastovenka lítá, hovorí, že svitá...” (307), “Žlna, žlna, pekní vták, éj, ňerob hňízdá pri cestách...” (368), “Zakukala kukulenka na čerešňi, kerá žena muža ňemá, ňech sa zbesňí...” (32), “Najprv išel drozd, potom išel sláviček, za ňím vtáčkov dost” (nie je v zbierke), “Za vodu, za vodu, za voďičku, hrála sa má milá s holubičku, hrála sa má milá s čérním orlem...” (82), “V téj našéj zahrádke malí vtáčik skáče. Krkaňi zvoňili, luďé sa mollili...” (84), “Vileťel vták hore pod oblaki, mal ón pérí nade všeckí vtáki...” (121), “Kačenka ďivoká, leťela z visoka...” (133), “Seďí vrabec na šope...” (174), “Za horu, za dolu, sova vodu pije...” (292), atď.
Pravda, nielen vtáctvo, ale aj ostatné zvieratá a zvieratká nášho človeka obklopujúcej prírody sú často ospievané v našich pesničkách: “Choďila líška po hrádzi...” (162), “Scel sa tchor žeňiťí, scel si namlúviťí paňi kozi céru...” (268), “Ked komára žeňili, kúska chleba ňemali...” (269), “Zajác kosí otavu, líška pohrabuje, komár nosí na kopu, muška ušlapuje...” (287), “Zabili zme jeleňa, zabili zme...” (293)... Z domácich zvierat - z pochopiteľných dôvodov, - najčastejšie je ospievaný snáď najväčší pomocník pilíšskeho človeka: koník, vraný koník...: “Čijé to koňíčki po nocách túlaju...” (116), “Čo to tam šuchoce pod javorinu? Jaňíčkové koňe, Jaňíčkové koňe, Jaňíčkové koňe vodu hledaju...” (28), a podobným príkladom by nebolo ani konca, ani kraja.

Illusztr.: BELBOR3!!!
Brány a Zbojnícke skaly v zajatí mohutných bukov (vpravo)
Illusztr.: SLOV24!!!

H I S T Ó R I A
Prehľad histórie
od počiatkov do nášho letopočtu
“Historia est magistra vitae”
Územie obce Mlynky a jej bezprostredného okolia už v staršej dobe kamennej malo priaznivé podmienky k tomu, aby sa tu mohol zjaviť a natrvalo usadiť človek. Svedčí o tom množstvo primitívnych nástrojov a zbraní, ktoré tu po ňom ostali a boli nájdené počas zemných prác a vykopávok. Človek staršej a novšej kamennej doby býval v jaskyniach okolitých hôr, napr. v tej, ktorá sa nachádza na juhovýchodnom úpätí Pilíša (od Santova) vo výške 423 m nad hladinou mora. Je to jaskyňa č. 1 (viď pripojenú fotografiu), nazývajú ju aj Orosdyho jaskyňou. Skúšobné vykopávky v nej robil Otokar Kadič v roku 1912, a neskôr v rokoch 1914-1915 Tivadar Kormos túto jaskyňu takmer úplne odkryl. Predpokladá sa, že nálezy, ktoré tam našli, boli nástrojmi loveckej skupiny ľudí, ktorú nazval santovskou skupinou. Asi 70 m od jaskyne č. 1 vo výške 386 m sa nachádza jaskyňa č. 2 (tiež označená na fotografii), ktorú v roku 1946 odkryl László Vértes. V týchto jaskyniach našli sedem vrstiev z ľadovej doby nachádzajúcich sa pod asi 2,5 m hrubou vrstvou humusu. To, čo sa v týchto vrstvách aj po tisícročiach zachovalo, sú predmety zhotovené z materiálov vzdorujúcich času: z kameňa a kosti. Sú medzi nimi kamenné čepele, kamenné škrabáky, predmety z kosti, ako aj jedna malá, z kosti vykrojená modla. V jaskyni č. 1 sa našiel aj nôž z medi, a v jaskyni č. 2 zlomky z doby železnej.
Illusztr.: ÚJ FOTÓ - PÓTKÉZIRATként (1. + 2. számozott barlang)!!!
Po stopách archeologických výskumov sa pred nami odhalili predmety spoločnosti, žijúcej a pôsobiacej v tomto kraji medzi rokmi 22000 - 16000 p. l. Okrem toho sa tu našlo množstvo zvieracích kostí, po vyhodnotení ktorých sa dá zistiť fauna pradávnych a dávnych čias. “V najspodnejšej vrstve - pochádzajúcej zo začiatku würmskej ľadovej éry - nájdené pozostatky pastierskeho vtáka (Pastor roseus) a marala (druh jeleňa rozšíreného od Ťan-Šanu do Zabajkalska) hovoria o sťahovaní zvierat, vynútenom zmenou podnebia. Do miernej lesnej-lesostepnej fauny vnikli subarktické, tajgové elementy, čo hovorí o vzniku novšej klímy a spolu s ňou aj o zmene zloženia fauny. Z nálezov stredných vrstiev sa vynárajú: jaskynný medveď, jaskynný lev a hyena, ďalej tur (Bos), lesný jazvec, divá sviňa, a v prvom prípade už aj zdomácnený kôň. Vo vrchných vrstvách, pripadajúcich ku strednej ľadovej ére, sa objaví opäť zdomácnený kôň, ale už aj pes, a popri divej zvery známej už z predošlých vrstiev, takmer 80% nálezov tvoria pozostatky soba. Podľa výskumníkov v dobe zbierajúceho a sobov loviaceho etnika tieto jaskyne boli používané ako sklady mäsa a kožušín. Do jaskýň vynášali už iba vykostené mäso a kože ulovených zvierat. V neskorších časoch, podľa svedectva jednotlivých vrstiev, jaskyne neraz poslúžili ako útulok pre človeka bronzovej doby a neskôr stredoveku.”10
Človek však žil nielen v jaskyniach. Robil si aj chyže. Vyhĺbil do zeme jamu a prikryl ju. Stopy takýchto jám boli spozorované najmä pri brehu Dunaja. Títo skorí obyvatelia neskoršieho Plešského a Vyšegradského pohoria sa živili teda lovom zvery, rýb a zberom rastlín, ich koreňov a najmä plodov. V novšej dobe kamennej sa objavuje aj akési primitívne obrábanie pôdy a chov zdomácnených zvierat. Poznali už aj výrobu hlinených nádob.
V dobe medenej sa ďalej rozvíjalo obrábanie pôdy a chov dobytka. V Kalázi počas vykopávok našli najväčšie pohrebisko Strednej Európy z doby medenej. Podľa svedectva jedného z nálezov človek už vtedy poznal voz.
Z doby bronzovej sa našli časti primitívneho konského postroja, čo znamená, že človeku sa už v tej dobe podarilo skrotiť koňa a zapriahnuť ho do roboty. To umožnilo postupný vývin určitej dopravy a spolu s tým aj prevoz a výmenu tovaru.
Počiatky železnej doby sa počítajú od zjavenia sa Skýtov, ktorí pochádzajú zo severných krajov Čierneho mora. Potom Skýtov vystriedali Kelti, ktorí sa sťahovali z územia dnešného Francúzska smerom na východ. Žili v malých osadách, ktoré už mali charakter menších dedín. Hospodársky život mali pomerne vyspelý. Poznali ručné remeslá, spracúvali kovy, hlinené nádoby si už tvarovali na kruhu. Mali čulé obchodné styky s Rímom.
Pri ústí Hlbokého potoka (tam je to už Dera) sa robili vykopávky a na povrch sa dostali rôzne nástroje a zbrane. Z ich kvality sa dá usúdiť, že došlo k ďalšiemu vývinu týchto prostriedkov.
Obdobie rímskej nadvlády
Pôvodní obyvatelia Panónii (kam vlastne patrí aj naše územie) boli Panónci, ktorí mali ilýrsky pôvod. K nim patria aj Eraviskovia. Táto skupina mala stredisko na Gellértovom vrchu.11 Bola to panónska skupina ilýrskeho pôvodu silne ovplyvnená Keltami. Príchodom rímskych dobyvateľov spolu s Keltami sa dostali pod ich nadvládu, pričom svojou vyspelou kultúrou významne prispeli k obohateniu a rozkvetu rímskej kultúry. Pozrime sa teda, ako to vyzeralo “u nás”, keď tu boli pánmi Rimania.
Je známe z dejín, že počas dlhého panovania rímskeho cisára Augusta (31-14 pred našim letopočtom) sa monarchia rímskej ríše stala veľmi silnou. Postupne si podmaňovala novšie a novšie územia. V Panónii prví rímski dobyvatelia sa začali objavovať v prvom storočí nášho letopočtu (n. l.), až ju ovládli (12-9 pred n. l.) a stala sa rímskou provinciou. V 2. a 3. storočí n. l. sídlom Panónie bolo mesto Aquincum, ktoré v dobe svojho rozkvetu malo niekoľko desiatok tisíc obyvateľov. Stálo na mieste dnešného rovnomenného rumoviska.
Počas panovania Trajána (53-117) ríša dosiahla svoju najväčšiu rozlohu. Asi na 3.300.000 km2 tu žilo okolo 70-80 miliónov ľudí. Jeho nasledovník, Hadrián (117-138) bol už nútený vzdať sa expanzívnych úsilí svojich predkov a všetku svoju silu musel koncentrovať na administratívne znovuorganizovanie ríše. Aby zaistil hranice proti neustálym útokom tzv. barbarov, dal stavať systém opevnení, ktorý pozostával z vojenských táborov, ochranných múrov (limes) a od nich v určitej vzdialenosti postavených strážnych veží (castellum). Keďže hranice ríše v Panónii tvorila rieka Dunaj, tu nestavali múry, len strážne veže. Pozostatky jednej takejto vojenskej strážnej veže sa našli aj v našom katastri, na Chotárnej skale. Legionársky tábor bol napr. v Starom Budíne, asi na mieste dnešného námestia Floriána, ale aj v blízkosti Pilíšskeho Marótu bol rímsky vojenský tábor Castrum ad Herculanum.
Vo 4. storočí sídlo Panónie začalo upadať a následné sťahovanie národov ho zničilo. Rozsiahle rumovisko po ňom podnes vidno.
Vedľa cesty Aquincum - Pilíšsky Santov - Chotárna skala sa našli rôzne pozostatky zo spomínanej doby. Pred santovským kostolom stojí míľnik, 262 cm vysoký stĺp z vápencového kameňa. Jeho priemer je 60 cm a výška písmen činí 6-11 cm. Stĺp bol postavený v roku 230 s nasledujúcim textom:

IMP(erator) CAES(ar)
M(arcus) AUREL(ius)
SEVERUS
ALEXAND(er)
PIUS FELIX AUG(ustus)
PONTIFE/X M/ A /X/(imus)
TRIBUNICI/AE PO/ TESTATI /S VIIII/?
CO(n)S(ul) /III P(ater) P(atriae) PROCO(n)S(ul)/
RESTIT/UIT/
AB A /Q(unico) M(ilia) P(assuum)...12

V slovenskom preklade to znie takto:
Milostivý a vznešený cisár
Marcus Aurélius Severus Alexander
najvyšší pán vojny a arcipastier,
ktorému osemkrát udelili
hodnosť Tribúna,
trojnásobný Consul a majiteľ titulu
Otec vlasti
dal tento stĺp postaviť
na 12. míľu od mesta Aquincum.13
Stĺp (na snímke vedľa) stál pôvodne asi za Kalváriou, na mieste, ktoré sa podľa ľudovej tradície označuje výrazom “Pri kameni”. Keďže tam dnes žiadneho kameňa niet, predpokladá sa, že ten stĺp stál na tom mieste povedľa rímskej cesty, odkiaľ bol premiestnený pred kostol. Stalo sa to okolo roku 1840. Len poznamenám, že cisár Marcus Aurélius panoval v rokoch 161-180.
Illusztr.: SLOV35!!!

“Na základe týchto poznatkov si môžeme predstaviť, čo by sme asi boli mohli spozorovať na mieste dnešnej dediny a jej okolia, keby sme tu boli žili pred takými 1800 rokmi. Územie dnešného chotára, ale aj samotnej dediny, bolo husto zarastané košatými lesmi. Bola tu len cesta od Santova cez terajšie Mlynky na Chotárnu skalu. Ňou občas precválala skupina ozbrojených rímskych legionárov, uháňajúcich k strážnej veže na Chotárnu skalu, aby odtiaľ pozorovali, či sa Kvádi, Markomani, prípadne iní barbari nechystajú cez Dunaj vtrhnúť do ich ríše. Zo strategického hľadiska to bolo dobre vyhliadnuté miesto. Ťažko prístupné, vysoko postavené, ideálne pre pozorovanie pohybu nepriateľa. Ak sa niečo stalo, stráž podpálila vždy pripravenú vatru, dym a plameň ktorej pozorovali na Dlhom vrchu, odkiaľ sa signály takým istým spôsobom podávali do Aquincumu, resp. do legionárskeho tábora v Starom Budíne a do marótskeho Castrum ad Herculanum. Po takýchto signáloch v táboroch sa urobili branné opatrenia.”14
Dá sa predpokladať, že to takto fungovalo asi do konca 4. storočia. Následkom čoraz stupňujúcich sa nesvárov vo vnútri ríše a vonkajšieho náporu kočovných Hunov, Rimania začiatkom 5. storočia väčšej časti Panónie sa vzdali a svoje vojská z jej územia odsunuli. Strážna veža na Chotárnej skale spolu s ostatnými bola opustená podobne ako aj starobudínsky legionársky tábor a Castrum ad Herculanum. Nastala doba, ktorá sa do histórie zapísala ako
Sťahovanie národov
Počas sťahovania národov v týchto krajoch boli Góti, Gepidi, Herulovia, Longobardi, Huni, Avari, a aby sme aspoň my nezabudli spomenúť: aj naši predkovia, Sloveni. Z nich niektorí na kratšiu, iní na dlhšiu dobu, a zase iní až natrvalo sa tu usadili.
Nomádske, kočujúce kmene Hunov sem prišli zo stepí okolia Volgy a Donu. Vo 4. storočí obsadili Rimanmi opustenú Panóniu. Roku 433 ich kráľom sa stal Atila, ktorý svojimi vojskami ohrozoval pol Európy. Dostal sa až po Galiu a cestou spustošil podunajské rímske mestá. Ďalšou výpravou ohrozoval už samotný Rím. Roku 453 Atila zomrel a zväz Hunov sa rozpadol. Väčšina Hunov odtiahla späť na juhoruské stepy, kde sa asimilovala do iných národov.
Potom sem prišli jazdeckí nomádski Avari, opäť od východu, z okolia nižného Donu. Rozvrátili tu kráľovstvo Gepidov a okolo 565-70 si zorganizovali Podunajskú avarskú ríšu. Počas ich tunajšieho vyše 230 rokov trvajúceho pobytu si podmanili tu žijúce etniká (medzi nimi aj našich predkov, Slovenov). Ohrozovali celé okolie, neraz prinútili na platenie daní aj Byzanciu! Až r. 804 od vojsk Karola Veľkého utrpeli zdrvujúcu porážku a bolo po ich “sláve”. Ich zvyšky sa postupne asimilovali do slovenských kmeňov Zadunajska.
Sloveni v Zadunajsku
“Slovania po opustení severokarpatskej pravlasti v 4.-5. storočí sa usadzujú najprv v karpatskej časti Dunajskej kotliny... Neskôr, v 6.-7. storočí nasledovali ďalšie vlny. Kým prvú fázu sťahovania reprezentuje tzv. prešovský typ, druhú fázu osídľovania zasa tzv. pražský typ ručne formovanej keramiky. Základné sťahovanie sa uskutočnilo pred polovicou 6. storočia, keď v Dunajskej kotline ešte neboli nijakí Avari a už tu neboli ani Huni...”15
O “Sklavinoch” - Slovenoch pri Dunaji sa píše už v rokoch 350-550 v Pseudo-Cezariovom astrologickom diele; o skupinách Praslovenov pri Dunaji a Potisí hovorí aj Priskos (448). Keď prišli Avari, tí si ich síce podmanili, ale r. 623 Sloveni v severnej časti Dunajskej kotliny sa vzbúrili, na čelo si zvolili kupca Sama a naši predkovia na 35 rokov sa zbavili avarského jarma (Samova ríša 623-658). O vojenskej zdatnosti Slovenov pred rokom 600 píše tzv. Pseudo-Maurikios, spôsob ich života opísal byzantský historik Prokopios ešte pred príchodom Avarov.

Illusztr.: SLOV36!!!
!!! Oldalfordított !!!
Illusztr.: SLOV37!!!
Pribina (vľavo), Mojmír I. a Rastislav (vpravo) - diela Vojtecha Matušinca
Illusztr.: SLOV38!!!

Naddunajskí Sloveni sústredili v rokoch 796-822 svoje sily na upevnenie samostatnosti. Vyvíjali sa v dvoch kniežatstvách: západnom - moravskom a východnom - nitrianskom. R. 833 Mojmír I., knieža západného kniežatstva svojim vojskom zaútočil na nitrianske kniežatstvo kniežaťa Pribinu a obe spojil v jeden celok. Tak vznikla “Veľkomoravská” (v skutočnosti Veľkoslovenská) ríša, ktorá je pomenovaná podľa rieky Moravy, pretekajúcej jej stredom. Obyvatelia ríše sú Sloveni. Je to teda ríša Slovenov, to jest slovenská.

Pribinovci ušli do Východnej marky. R. 846 Ľudovít Nemec daroval Pribinovi pôdu v okolí zadunajského jazera. Ten si v močariskách toho jazera dal postaviť hrad, ktorý sa volal Blatnograd a podľa neho aj jazero bolo Blatné (odtiaľ je meno Balaton). V ríše našich predkov, Slovenov, za panovníka Rastislava nastal veľký kultúrny rozmach. Prišli z Byzancie bratia Konštantín a Metod, ktorí stvorili prvú slovanskú-staroslovenskú abecedu, hlaholiku, preložili do staroslovenčiny, literárnej reči našich predkov, sväté Evanjelium, bohoslužobné texty, spevy a modlitby.
Illusztr.: SLOV59!!!

Pápež Hadrian II. v liste zo 14. 2. 869 Gloria in excelsis deo povoľuje Rastislavovi - ktorého oslovuje ako “princeps slovenicus” (panovník slovenský) - používať pri bohoslužbách starý slovenský jazyk s touto výnimkou: “Hanc unam servate consuetudinem, ut in missa primo legant apostolum et evangelium Romane, dein Slovenice”. Čiže, jazyk slovenský (dnes ho nazývame staroslovenským), po hebrejčine, gréčtine a latinčine ako štvrtý, bol povýšený na bohoslužobný jazyk, čím sa stal kultúrnym európskym jazykom. Žiaci sv. Cyrila (Konštantína) a Metoda v tomto jazyku vytvorili bohatú literatúru. Predslov k Evanjeliu napísal Konštantín, čo je vlastne prvá slovenská báseň:

Konštantín Filozof
PROGLAS
(úryvok)
Evanjeliu svätému som Predslovom:
ako nám dávno sľubovali proroci,
prichádza Kristus zhromažďovať národy,
pretože svieti svetlom svetu celému.
To v našom siedmom tisícročí stalo sa.
Bo slepým oni sľúbili, že uvidia,
a hluchí, ajhľa, Slovo Písma počujú,
lebo je Boha poznať totiž potrebné.
A preto čujte, čujte toto, Slovieni:
Dar tento drahý vám Boh z lásky daroval,
dar Boží darom spravodlivej čiastky je,
dar dušiam vašim, čo sa nikdy neskazí,
všetkým tým dušiam, čo ho vďačne prijmú.
(Preklad: Viliam Turčány)

“Hranice jadra Veľkej Moravy od roku 833 do roku 874 sú prameňmi stanovené iba približne: na juhu to bol tok Dunaja (po roku 858 aj s hornatinou Piliš na pravom brehu Dunaja), južné úpätie Matry po Tokajské kopce, ďalej to mohol byť tok rieky Uh, na severe bola hranica Veľkej Moravy totožná s hrebeňmi Karpát a na západe s českomoravskou vysočinou a tokom rieky Kamp po Dunaj.”16
“Veľká Morava”17
“... istá časť (tzv. prednej) Panónie mohla už okolo roku 870 patriť Veľkej Morave. Tento predpoklad je v súlade so zmienkou salzburských letopisov (nazývané Antiqui) k roku 858 o presne neurčenom Rastislavovom zadunajskom územnom zisku, keď Rastislav a Karloman mali začať znovu obnovovať pustatiny “Boiov”, t. j. asi oblasť “pustatín” na severovýchode Zadunajska v okolí kopcov Piliša s brodmi cez Dunaj. Na to by poukazovali aj archaické, už pred 12. storočím jestvujúce maďarské názvy dvoch lokalít Marót (Piliš-Marót a Puszta-Marót zo slovanského “Morauci”), ako aj ďalšie lokality s pôvodnými slovanskými (nemali by sme sa báť vypovedať tu, že slovenskými - pozn. autora) názvami, ako Vyšegrad, Bojná (Bajna), Ostrigom (maď. Esztergom), Kostelec (Kesztölc), ba aj názvy hôr Piliš zo slovanského Pleš, alebo Göröč zo slovanského Grič, atď. Na jestvovanie tohto malého panónsko-veľkomoravského úseku pod Dunajom a severovýchodne od “pustatín Bojov” (resp. Avarov) by poukazoval aj smer hromadného úteku nevoľníkov pred rokom 880 z majetku kostola Jána Krstiteľa, ktorí z ľavého brehu Ráby ušli na pravú stranu (v smere k Pilišu), t. j. mimo mocenského dosahu východofranských feudálov.”18
Všetko to, čo sme si povedali o včasnofeudálnom štáte našich predkov, Slovenov, je len nepatrný útržok toho, čo o ňom vieme. Spomenuli sme si to len preto, aby sme si poukázali na skutočnosť, že my, pilíšski Slováci, nie sme tu nejakí prisťahovalci, či kolonisti. Naši predkovia tu žili už v 9. storočí. Ak tu v priebehu histórie voľakde naša kontinuita aj bola narušená, my sme sa sem vrátili. Pohorie Pilíš, pôvodne Pleš, už vtedy bolo obývané našimi predkami a my sme tu aj dnes.
Historik doc. PhDr. Peter Ratkoš, DrSc. vo svojej knihe ďalej píše: “Problém veľkomoravského východného Slovenska, resp. celého severného stredného Slovenska začína riešiť archeológia, ktorá si uvedomuje, že sa pomocou modernejších kritérií postupne podarí odhaliť aj minulosť veľkomoravského osídlenia južného starého Slovenska v oblasti Bukových hôr, Matry i na juh od Dunaja (Piliš).”19
K historickej pravde patrí, že v tej dobe slovenské obyvateľstvo bolo rozšírené aj mimo územia “Veľkej Moravy”. Veď aj Pribina bol nitriansky Sloven a jeho Blatnograd bol až dole, konča Blatenského jazera. Ak by sme však nič iné nespomenuli, len skutočnosť, že celé Zadunajsko je dosť husto posiate slovenskými (prípadne inými slovanskými) názvami (Mecsér - Mečiare, Bajna - Bojná, Naszály - Nosáľ, Nebojsza - Nebojsa, Neszmély - Nesmil, Gárdony - Grdoň, Dabronc - Dobronica, Tihany - Tichoň, Tardos - Tvrdoš, Tapolca - Teplica, Tapolcsány - Topoľčany, atď... Stovky takýchto mien sú po celom Zadunajsku (viď prof. Ján Stanislav: Slovenský juh v stredoveku I., II., III. diel). Pozoruhodná je aj poznámka slavistu prof. J. Melicha, podľa ktorého: “Balaton môže byť prevzaté iba zo starej slovenčiny...” Jeho jazykovednú úvahu podporuje aj skutočnosť, že vedľa jazera stál aj Blatnograd, hrad slovenských kniežat Pribinu a Koceľa.
Tieto skutočnosti podporujú aj najnovšie archeologické, jazykovedné, prípadne iné výskumy a s nimi súvisiace názory historikov, podľa ktorých v dobe zakladania uhorského štátu “po celej krajine jestvovalo niekoľko desiatok hradských žúp, z ktorých mnohé mali pôvod svojich pomenovaní slovanský, alebo boli na miestach, kde je archeologicky dokázaná kontinuita s preduhorským obdobím (Nitra, Bratislava, Trenčín, Novohrad-Nógrád, Komárno-Komárom, Zemplín-Zemplén, Pleš-Pilis, Ostrohom-Esztergom, Crngrad-Csongrád atď.)”20
Vráťme sa však k našej konkrétnej téme a sústreďme sa znovu na Mlynky a ich bezprostredné okolie.
Pleš (dnešné Mlynky) v dobe „Veľkej Moravy”
Boli? Neboli? A vôbec, čo tu vlastne bolo?
Dať presné odpovede na tieto otázky nie je ľahké. Veď od tej doby uletelo vyše 11 storočí, toto územie vyplienili Tatari (1241-42), Turci (1541-1686), aby sme spomenuli len tie najosudovejšie prípady. Z tých čias, zvlášť o takej malej osade akou naša dedina bola, sa zachovalo len veľmi málo písomných pamiatok. Situácia by celkom iste bola ružovejšia, keby Turci 7. septembra 1541 neboli našli cisterciánsky kláštor Pilíšskeho opátstva, náš “klášter”, a neboli by ho podpálili. Nebyť toho, mohla sa nám zachovať aj jeho bohatá knižnica, v ktorej by sme sa určite boli mohli dočítať o mnohých podrobnostiach histórie tohoto kraja. Takto sa, žiaľ, môžeme opierať len o to, čo nám po tých všetkých šarvátkach 11 storočí ešte ostalo, čo sme si ešte nezničili, my, ľudia, ktorí si občas udeľujeme také honosné mená, ako homo sapiens, alebo koruna tvorstva.
Jedno je isté, meno “MLYNKY”, ako názov našej dediny v tej dobe tu ešte neexistovalo. To však neznamená, že by tu nebola mohla existovať dedina. Ak bola, nevolala sa Mlynkami, ale jej meno znelo ešte po staroslovensky: *Plěb.
V latinčine, kde ani ě, ani ü (mäkké jer) neexistovalo, toto meno písali takto: “silua..., que uulgo Ples nuncupatur”,21 v inom prameni tiež takto: “...Nos indices abbas Plesiensis et prepositus Albiensis...”22. Pravda, nielen tak, ale o tom si povieme neskôr. Ako to vtedajší Pilíšania, pardon, *Plěšb-ania vyslovovali, to sa dá podať len ústne. Lebo že to vyslovovali, to je isté. Ak nie ako meno dediny, tak ako meno vrchu, alebo prípadne aj ako epiteton pod vrchom postaveného benediktínskeho kláštora. Naši predkovia, Sloveni, totiž, tu žili. Vieme to, vidíme to, nechali si tu príliš veľa stôp k tomu, aby sa mohli minúť našej pozornosti. Tvrdí to nielen autor tejto knihy, ale aj mnohí iní autori, ako už spomínaný historik Peter Ratkoš, alebo svetoznámy slavista prof. Ján Stanislav.23
Odcitujme si aspoň zopár riadkov z najnovšej knihy ďalšieho autora, Dominika Hudeca: “Územie v kolene Dunaja od Komárna po Budín, prestúpené Pilišskými vrchmi, patrilo k slovenskému štátu od prvej výpravy proti Avarom roku 791. V Ostrihome bolo centrum toho územia. Obyvateľstvo bolo čisto slovenské. Slovenské zvyšky sa tam zachovali až dodnes. Aj názvy osád majú pôvodné slovenské korene.”24 To je teda mienka ďalšieho slovenského autora. Na tieto jeho tvrdenia by sme mohli hneď aj nadviazať v našich ďalších úvahách. Skôr si však odcitujme ešte zopár riadkov aj od prof. Jána Stanislava. Ten o Pilíšskej stolici píše nasledovné: “V tejto stolici bolo a je hodne Slovákov. Sama stolica má názov podľa hôr Pilis: Ples 1187, Pelis 1264 - Plěš. Dnešný Pilisszentkereszt sa zaznačuje v XIII. stor. tiež ako Peles, Pelis, Pilis, t. j. Plěš.”25
S týmto konštatovaním v plnej zhode, aj Samu Borovszky je tej mienky, že “Pilisszentkeresztet már a XIII. században gyakran említik, a pilisi cziszterczita-rendű apátság birtokaként”26 (už v XIII. storočí ju často spomínajú ako majetok Pilíšskeho cisterciánskeho opátstva). Teda, podľa toho, naša dedina tu existovala aj pred Turkami, ba už aj v 13. storočí!, ibaže v tureckej dobe, podobne ako aj mohutný cisterciánsky kláštor v jej chotári, bola zničená. Tejto mienky je aj Károly Galgóczy, keď o našej dedine, teda o Pilisszentkereszte píše: “Aj toto je jedno z tých miest, ktoré v tureckom svete boli zničené. Ale má viacero pamiatok o svojej staršej dobe”.27
Nuž, tieto pamiatky, ak sa nezničili, tak sú niekde dobre ukryté. Dúfajme, že raz niekto z Pilíšanov bude mať väčšie šťastie a natrafí na ne. Zatiaľ o tej staršej minulosti poznáme len toľko. Avšak v pozadí týchto málo údajov sa nám zachovalo veľké množstvo takých zemepisných názvov osád, horstiev a vôd, ktoré by tu nemohli byť bez prítomnosti našich pradávnych predkov. Že slovenské zvyšky sa tu, v pilíšskych dedinách a ich okolí, zachovali až dodnes, to my, pilíšski Slováci tiež vieme potvrdiť, a nikto o tom nemôže pochybovať. Pozrime sa teda, či skutočne tie “názvy osád majú pôvodné slovenské korene”.
Slovenské korene názvov pilíšskych a okolitých osád 28
Pilíš (*Plěšb < Pleš < Peles, Pelis, Pilis < Pilíš; Sancta Crux, Szent-Kereszt, Pilisszentkereszt, resp. Mlynky)
Je to slovenská obec v niekdajšej stolici Pilis. Dnes sa volá Mlynky, alebo po maďarsky Pilisszentkereszt. Meno Mlynky je celkom nové, vznikať začalo v druhej polovici 18. storočia na perách pilíšskych Slovákov celkom prirodzene: v dedine boli malé vodné mlyny, a keď si Slováci z okolitých slovenských dedín viezli sem zrno zomlieť, hovorili, že idú “do mlynkov”. Tak sa naša dedina postupne začala nazývať Mlynkami.
Illusztr.: SLOV79!!!
Náš posledný mlynár František Lechner (u nás len Fero Minár)
so svojou rodinou
To meno však, podobne ako aj názvy našich ulíc, žilo len na jazyku a v jazyku pilíšskych Slovákov. Jej úradné meno, ktoré sme my medzi sebou nikdy nepoužívali, bolo: Pilisszentkereszt. Ani toto meno nie je príliš staré. Naša dedina ho “dostala” od svojho zemepána, pavlínskeho rádu, po jej znovuzaložení. Objaví sa na prvej pečati dediny ešte po latinsky v podobe SANCTA CRUCEM v roku 1758. Z toho najprv ostalo Szent-Kereszt, a neskôr Pilisszentkereszt. Ale prvotné meno našej dediny dokázateľne bolo Pleš, čo sme my, Pilíšania používali v podobe Pilíš (takto, s dlhým í). V historických prameňoch toto meno v XIII. storočí nájdeme napísané aj ako Pilis, Peles, Pelis29, ba vyskytne sa aj podoba Pljes, čo je už celkom blízko k jeho predpokladanej staroslovenskej forme: *Plěšb. Takto nazvali najvyšší vrch okolia naši pradávni predkovia. Oprávnene, lebo bol plešatý. Podnes je taký od Santova. Záznam Pljes má pre nás veľký význam preto, lebo je dôkazom toho, že zapisovateľ počul jeho staroslovenskú podobu, ktorú zapísal foneticky. Znamená to, že meno *Plěšb tu existovalo a len v procese ďalších vplyvov prebehla zmena *Plěšb < Pleš < Pilis < Pilíš. Toto meno figuruje ešte aj na oficiálnej mape z r. 1760, aj keď Pavlíni ju už vtedy mali premenovanú na Sancta Crux (Svätý kríž).
Etym.: *Plěšb (Šm. Vod. 507).
Kestúc (*Kostelücü < Kostelec < Kesztölc < Kestúc)
Slovenská obec blízko Ostrihoma: in Kestelci 1075 (Mon. Strig. 1,55), super locum Kestelci Chron. pict. c. 58 (Chaloupecký, St. Slov. 269), Keztelech 1294 (Mon. Strig. II. 355), Kezteulch 1304 (ib. II, 545), Ketheuchl (sic) 1321 (ib. III, 7), Keztelch 1333 (ib. III, 228), Keztuelch 1344 (ib. III, 542), Keztewch 1349 (ib. III, 685), Kesztucz 1393. Kesztelecz 1439. Keszthelcz 1494 (Cs. I, 14).

Illusztr.: SLOV41!!!
Illusztr.: SLOV42!!!

Tibor Nyilasi: sv. Cyril a sv. Metod (mozaiky v kestúckom kostole;
autor je kestúcky Slovák žijúci v kanadskom Hamiltone)
Etym.: Kostelci, nom. pl. Neskorší názov je očividne Kostelec. Dnešné slovenské Kestúc je prevzaté z maďarčiny.
Pozoruhodné je, že obec má kostol, posvätený mučeníkovi, sv. Klimentovi, ktorého našli naši vierozvestci, sv. Cyril a Metod, a doniesli cez naše územie do Ríma. “Bývalý duchovný pastier v Kestúci dr. Pavol Kárpáti (1905-1977) vo svojej monografii o tejto obci predpokladá, že pôvodné obyvateľstvo bolo slovanské a prvý kostol si postavili okolo roku 863. Z tohto odvodzuje aj názov obce Kostelec. Svoj názor o slovanskom pôvode praobyvateľov obce P. Kárpáti ďalej potvrdzuje aj výberom patróna kostola - sv. Klimenta rímskeho, - ktorého úctu šírili učeníci, solúnski bratia, apoštoli Slovanov sv. Cyril a Metod. Dnešný kestúcky kostol bol postavený a zasvätený svätému Klimentovi 1. novembra r. 1800. Avšak aj predchádzajúci kostol, ktorý stál na Starom cinteri, bol zasvätený tomuto svätému. Od r. 1987 sa v kostole nachádza oltárna mozaika o rozmeroch 3x4,5 m, znázorňujúca “Zázrak svätého Klimenta” (autorom je miestny rodák, Slovák Tibor Nyilasi, žijúci v kanadskom Hamiltone). V kostole sú aj mozaiky sv. Cyrila a Metoda od toho istého autora.”30
Čív (Čev < Csév < Čív)
Slovenská obec pri Pilíši na západnej strane: Chew 1447 (Cs. I, 26).
Etym.: Čev; porovnaj so srbch. Čevo (Čevo Hora; Imenik-Registar II, 1094). Základ je nejasný.
Huť (*Bitovec, Bitóc, Huta, Huta-Szentlélek, Pilisszentlélek)
Slovenská dedina pri Pilíši na severnej strane: Szent-Lélek, alias Hutta, vulgo Bitocz bez dáta, Bytholcz, Bethil bez dát.31 Dnes na špeciálnej mape: Bitóczi rétek (Bitovské lúky), Bitóczi domb (Bitovský vršok), Bitóczi völgy (Bitovská dolina). Na novšej mape z r. 1994 je aj Bitóc patak (Bitovský, alebo Bitovecký potok).
Etym.: *Bitovec (-ovci): porovnaj český Bítov, ukrajinský Bitkiv, atď. (MBSPO 130), srbch. Bitovo, slovin. Bitovska Gora (Imenik-Registar I, 59).
Čobánka (Boroň < Borony, Čobánka < Csobánka)
Obec na juhovýchod od Mlynkov, nedávno ešte so zmiešaným (Srbi, Slováci, Nemci, Maďari) obyvateľstvom. Dnes sa volá Čobánka, resp. Csobánka: Boron 1367, 1481 (Csánki I, 12).
Etym.: Boroň, borÚ, so sufixom -onü, ktorý je v slovenčine rozšírený, napr. Hroboň, Duchoň, Drgoň, Mudroň, Rohoň, Rozhoň, Suchoň, Švidroň atď.
Dimiš (< Dömös)
Je medzi Ostrihomom a Vyšehradom, na Dunaji: ecclesia Dymisiensis 1138/k. XIV. stor. (Mon. Strig. I, 88), Dimis 1138/k. XIV. stor. (ib. 93, 95); spomínajú sa osoby Jeraslau (Järoslav*), Scura (Šura), Hurnete (Chornäta; MBSPO 111), Wetikin (Větikin (?); ak je výklad správny, máme tu stredoslovenský tvar), monasterium de Demes 1107/Marci Chron. (Mon. Strig. I, 73). Ďalej: Demus 1233 (ÁÚO VI, 531; Kovács, Ind. 190), eccl. Demesiensis 1240 (FCD podľa Czinára, Ind. 120), Dymis 1257 (Urkundebuch zur Gesch. der Deutschen in Siebenbürgen von Fr. Zimmermann u. C. Werner, Hermannstadt 1892, Bd. I, str. 82, cit. MESz I, 1406), Demes 1459 (Cs. I, 12), Dimisiensis, Dymisiensis, Dymisium 1212, 1219, 1236 (Mon. Strig. I, 317), 1277 (Kovács, Ind. 196).
Etym.: Dimiš, k Dimitrú*. Porovnaj osobné mená a priezviská slovenské. Janiš, Gábriš (ku Gabriel), Ďuriš, Ferdiš (Ferdinand), Adamiš, Kompiš, Kubiš, Kaniš, Veliš, české Hyliš, Hykiš, Kukliš, Kutiš, Ramiš (aj Rameš) atď. - u Kotíka (NP 88-9), srbch. Bjeliš, Boriš, Bratiš, Petriš, Pribiš a i. (Maretic, Rad 82, str. 118-9).
Tento názov ukazuje na našu starú súvislosť s byzantskou kultúrou. Je v ňom i oproti gréckeho é: Dhmhtho. Je to ten istý prípad ako v Kliment (Klimeš, Klimo, Klimko; je aj sloven. priezvisko Kliment na južnom Slovensku), cirkslovan. Nikodimú Nikodém atď. Sv. Dimitrú bol obľúbeným svätcom sv. Cyrila a Metoda. Podľa XV. kapitoly Života Metodovho sv. Metod, keď dokončil svoje prekladateľské dielo, dňa 26. okt. vzdal česť pamiatke sv. Dimitra. Tento názov nie je tu len tak náhodou. Bol tu kláštor. Zaiste bol starý a východného rítu. Ukazuje na to práve to -i-. Neďaleko na juhozápad je Kostelec - dodnes slovenský - a tu je kostol sv. Klimenta! Tieto dva fakty jasne ukazujú, že obe lokality existovali už za “Veľkej Moravy” a že ich zasiahla činnosť sv. Cyrila a Metoda. Jedna osada je pomenovaná podľa solunského svätca, druhá má kostol, posvätený mučeníkovi, ktorého našli naši vierozvestci a doniesli cez naše územie do Ríma.
Prepošstvo je zasvätené sv. Margite. Kostol vraj začal stavať r. 1111 “vojvoda Almus” a dokončil ho Belo II. r. 1138 (Cs. I, 13). Majetky kláštora boli aj na druhej strane Dunaja, v Helembe (Chľaba), Sobe, in villa Subram (Mon. Strig. I. 94. 95), pravda, aj ďalej v Honte v Neninciach (Chaloupecký, St. Slov. 47-48). Almus bol kniežaťom v Bychorsku (Bihar), ale Chaloupecký vyvodzuje, že vládol aj v Nitriansku ako jeho otec Gejza a dedo Belo. Slovom, súvislosť s Nitrianskom sa tu dlho zachováva. Pravda, tvar mena jasne ukazuje na veľkomoravskú epochu so silným byzantským vplyvom v našej vlasti. Je to ešte staroslovienska forma a teda svedectvo, že u nás tento spisovný jazyk naozaj bol. Osoba Dimiter sa spomína r. 1138 (Mon. Strig. I, 93) “in villa Kerudi”, čo je Heréd v Novohrade: ležal na majetku prepošstva v Dimiši. To je iste dôležité.
Slovom, tento názov má jazykový habit staroslovenský, ukazuje na súvislosť s byzantskou kultúrou a s činnosťou našich apoštolov Cyrila a Metoda. V tomto kraji nie je to náhoda, lebo v blízkosti je druhé také svedectvo, ukazujúce na to isté kultúrne prostredie, t. j. sv. Kliment v Kostelci.
A ďalej: v blízkom Vyšehrade (maď. Visegrád) existovalo grécke opátstvo. O ňom rozpráva legenda o sv. Gerhardovi (§ 21), že bolo založené kráľom Ondrejom I. (1046-60). Ešte r. 1221 sa v pápežskej listine hovorí, že “grecos habet monachos et habuit ab antiquo” (FCD III. 1, 310). O tom píše aj Chaloupecký: Dvě studie k dějinám Podkarpatska (Sborn. fil. fak. univ. Komen. III, č. 30, str. 18).32
Tu sa teda jazykový údaj potvrdzuje historickou skutočnosťou. Pravda, forma názvu nám hovorí ešte viac. Prezrádza, že tu niekde sa užíval starosloviensky jazyk. Môžeme celkom dobre predpokladať, že tu boli pozostatky po údobí sv. Cyrila a Metoda, že tu zaiste bol starosloviensky liturgický jazyk. Grécki mnísi vystriedali slovanských mníchov, ale predsa len grécki, a nie latinskí, aby sa aspoň liturgia, keď už azda nie jazyk, zachovala.
Toto tvar Dimiš (ba aj Dimiter) potvrdzuje bez akýchkoľvek pochybností. Tento tvar nie je možný bez staroslovenského jazyka a bez slovanského kňazstva.
Vyšehrad (maď. Visegrád)
V niekdajšej st. Pilis, pri Dunaji: Wyssegradiensis 1002?/k. 1257, Wsagrad 1009/1295 (HO VI, 2) (Kniezsa, AECO IV, 328, 401), civitas Wyssegradiensis 1342 atď., Visegrad 1351 (Anj. Okm. V, 527) atď. (Cs. I, 11-12). Vyssegrad, Vysegrad Chron. pict. c. 62, 76 (Chaloupecký, St. Slov. 120, 260, Wsegrad, iný text Wysegrad XI. stor.). Uveďme si ešte doklad: de Wisagrade 1221 (Mon. Strig. I, 228).
Etym.: *Vyšegrad. Maďari prevzali názov pred zmenou g>h. Porov. čes. Vyšehrad. Podľa dnešného systému slovenčiny bol by Vyšehrad aj v st. Pilis.
Ostrihom (maď. Esztergom)
Strigonium, Strigoniensis - najstaršie kroniky od polovice XI. stor. (Mon. Strig. I, 30 a n.). V 2. polovici XIV. stor. Schünemann uvádza aj srbch. názov pre Ostrihom: Ostrogon: ide Šaitanü Ibrahim paša podü Ostrogonü L. 86 (Dančic, Rječ. II, 241), v liste kapitána Mustafu z Pešti kapitánovi ostrihomskému Petrovi z 24. dec. 1536: kapitanu ostrogoskomu Petru; ostrogoskoomu kapitanu Petru (Mon. Serb. 552, 553), Ostrogonü r. 1685 (Šafárik, Památky, Praha 1870, str. 87). Miklosich (Lex. Paleosl.-Gr.-Lat. 522) uvádza Ostrigomú.
Prol.-Men.-Vuk., ostrigomüskú Men.-Vuk., atď.
Etym.: *Strěgom->*Strěhom. Pôvodne to bolo osobné meno s koreňom strěg-, strezť, strežiem a sufixom -om-, ku ktorému sa azda ešte bol pripojil sufix -jb.
A takto by sme mohli ešte veľmi dlho pokračovať. Mohli by sme k tomu ešte dodať, že aj také potoky, ako sú Stará voda, Kaliča, Lipnica (Lepence), Bitovecký potok, ba aj také vrchy ako sú Pilíš, Veľký Soplák, Malý Soplák, Drínoví vršek a mnohé iné, majú slovenské mená. Nebudeme to teraz robiť, veď to, čo sme si doteraz povedali, myslím, je dostatočne presvedčivé. Vidíme, že pilíšske, ale aj mnohé okolité osady majú skutočne slovenské korene. Ba čo viac, príklad Kestúca, Dimiša a Vyšehradu nenechal žiadne pochybnosti ani o tom, že kedysi dávno, v dobe prvého štátneho útvaru našich predkov, Slovenov (ktorého meno historiografia zafixovala ako Veľká Morava) tieto kraje boli obývané našimi predkami.
Verme týmto údajom, a verme takým vysoko kvalifikovaným bádateľom, ako sú: historik doc. PhDr. Peter Ratkoš Dr.Sc., prof. Ján Stanislav, Dominik Hudec, Sámuel Borovszky a Károly Galgóczy, že tu naši predkovia už dávno pred Turkami, ba podľa tých prvých troch už aj v 9. storočí bývali, že naša dedina pod menom *Plěšb< Pleš tu existovala, resp. že v XIII. storočí pod týmto menom bola často spomínaná ako majetok cisterciánskeho kláštora.
“Veľkomoravská ríša” svoj najväčší rozmach dosiahla za panovania Svätopluka I. (871-894). Kráľ Svätopluk svoju moc rozšíril na západ, spoplatnil si české kmene, na juhu obsadzoval neisté či opustené majetky, na východe potískal hranice až ku karpatským horám. Mimoriadne úspešný bol v medzinárodných stykoch.

Illusztr.: SLOV43!!!
Vojtech Matušinec:
Kráľ Svätopluk I.
Na veľkú škodu ríše však zanedbal jej vnútorné stmelenie. Bolo to veľmi nesúrodné spoločenstvo kmeňov, udržiavaných v poslušnosti Svätoplukovými vojenskými posádkami. Kráľ Svätopluk r. 894 zomrel. Jeho synovia, Mojmír II. a najmä mladší Svätopluk II., aj napriek pokynov ich otca, si počínali veľmi nesvorne. Svätopluk II., bažiac po kráľovskej moci, začal paktovať s Frankami proti svojmu staršiemu bratovi, kráľovi Mojmírovi II. O pomoc sa obrátil aj k Maďarom. Frankovia mu radi pomohli, nie však preto, aby z neho urobili kráľa, ale aby rozvrátili ríšu. A zrejme, ani Maďari nemali záujem o posilnenie postavenia Svätopluka II. Kráľ Mojmír II. sa chcel zmieriť s bratom. Pravdepodobne obidvaja padli pri výprave proti Maďarom v bitke pri Dunaji roku 906. Tým “Veľká Morava” ostala bez centrálnej moci.

Vznik Uhorského štátu
Prvé spoľahlivejšie správy o starých Maďaroch po ich vyčlenení sa z pouralského ugrofínskeho jazykového spoločenstva a po ich dlhom postupnom presúvaní sa smerom na západ zaznamenali historické pramene až v 9. storočí. Z rozsiahlych stepných rovín severného Počiernomoria v priebehu 2. polovice 9. storočia ich v tvrdých bojoch vytlačili Pečenehovia do priestorov dnešného Moldavska až k dolnému Dunaju. Tlak Pečenehov z východu a Bulharov z juhu ich donútil, aby sa koncom storočia cez priesmyky Karpát a pozdĺž Dunaja postupne presídlili do Karpatskej kotliny. Tu na stepných rovinách Dolnej zeme a najmä medzi Dunajom a Tisou našli takmer totožné prírodné podmienky aké im predtým poskytovali kraje Čiernomoria.
O prvom období príchodu staromaďarských kmeňov do Karpatskej kotliny, a o tom, ako sa utváralo ich spolunažívanie s tunajšími Slovanmi, dobové historické pramene nám zanechali len veľmi málo hodnoverných správ. Jazdecké-kočovné spoločenstvo Maďarov, zvyknuté k životu na pustatinách, obchádzalo lesnaté pohoria a usadzovalo sa zväčša na podunajských pastvinách.
Maďari spočiatku nemienili zmeniť svoj predchádzajúci spôsob života. Ich bojové jazdecké družiny sa vydávali na koristnícke výpravy na územie okolitých etník a krajín, ba aj hlboko do kresťansky civilizovaných krajín západnej a južnej Európy. Avšak úplné zničenie ich bojového zväzu pri 32. výprave do Nemecka vojskami nemeckého kráľa Otu I. a jeho spojencov na rieke Lech neďaleko Augsburgu roku 955 ich prinútilo ku zmene starého spôsobu života. Pochopili, že buď sa rozplynú a zaniknú ako pred nimi Huni a Avari, alebo prijmú kresťanstvo a prejdú na roľnícko-pastiersky spôsob života.

Illusztr.: SLOV44!!!
Vybrali si radšej to druhé. Takto už arpádovské veľkoknieža Gejza (970-997), pokrstený roku 985, a jeho syn a nástupca Štefan (997-1038) veľmi energicky a cieľavedome prikročili k uskutočneniu svojho zámeru. Robili to úspešne. Najmä Štefan I. (na kresbe vedľa) - od r. 1001 už ako nositeľ pápežom udelenej kráľovskej koruny - stal sa po “Veľkej Morave” novým zakladateľom kresťanského štátu v Karpatskej kotline. V ňom sa postupne vytvoril určitý tolerantný vzťah k mnohonárodnostnému a mnohojazykovému spoločenstvu novozaloženého štátu, Uhorska, ktorý nevyplynul z nejakého altruizmu, ale tvrdo ho diktovala realita vtedajších podmienok života. Už knieža Gejza za hlavné mesto Uhorska si vybral Ostrihom. A tak, dnes módnymi slovami povedané, my Pilíšania, bez toho, že by sme boli hoci aj len jeden krok urobili z “Veľkej Moravy”, ocitli sme sa v úplne inom štáte, v Uhorsku.
Okolo Pilíša...
Pilíšski Slováci potomci Veľkomoravanov?
Po týchto, aj keď nie cudzích, ale našej konkrétnej téme predsa len trošku vzdialených, širších súvislostiach, vráťme sa k našej dedine. Nedá mi nespomenúť, že o nás, Pilíšanoch, píšu aj iní, dokonca až za našimi hranicami. A síce pod vyššie uvedeným nadpisom(!), čo patrí práve k našej téme. A ten podtitul? Nuž...
Tak sa začína nejedna pesnička Slovákov, žijúcich odjakživa (áno, odjakživa, máme to už dokázané) v úpätí najvyššieho, 756 m vysokého vrchu Pilíšskeho pohoria: Okolo Pilíša. Spomíname si na to z toho dôvodu, že aj naša téma sa točí tu práve okolo Pilíša. Spievajú (aj hovoria) o ňom Santovčania, Čívania, Kestúčania, Huťania aj Mlynčania (najpilíšskejší Pilíšania medzi Pilíšanmi, iba preto, lebo práve ich dedina bola nositeľkou mena Pilíš), aby sme si spomenuli len tých najbližších. Slováci totiž žijú aj v oveľa širšom okolí tejto dominanty a tiež majú svoje piesne o Pilíši. Meno Pilíš sa už stalo pojmom, symbolom tu žijúcich Slovákov, pojatým už pred stáročiami do ľudovej, a najnovšie aj do modernej poézie.33
Imrich Fuhl
Pilíš
už zďaleka vidíš
tú
svetlozelenú farbu hory
v búrke času a potom keď mrholí
tu
tá kvapkavá radosť a večne ľadový smútok
na povrchu prastarej zemi zhurta sa zleje kruto
do
teplého prúdu pomaly vytriezvujúcich kmitajúcich sa snov
a od
ružovobelasého úsvitu nového dňa na čistých vozoch sa vyváža hnoj
Záujem o slovenský Pilíš prejavujú aj mimo našich hraníc. Veľmi podnetný a mimoriadne vzrušujúci článok o ňom a o jeho slovenských obyvateľoch napísal nedávno Konštantín Palkovič v časopise Príroda a spoločnosť pod názvom: Pilíšski Slováci - potomci Veľkomoravanov?
Isteže každého zaujíma minulosť svojho rodiska a jeho okolia. Aj nás, Pilíšanov. Lenže vyhľadávať dôkazy, či doklady, ktoré nám dajú možnosť posvietiť si na ňu, je občas veľmi náročná práca, i keď na druhej strane jednotlivé zemepisné mená aj samy osebe veľmi mnoho prezradia. Tu však je málo iba cítiť o čo asi ide, nestačí iba tzv. ľudová etymológia. K veci treba pristupovať pripravenejšie, a aj keď srdcom a dušou, predsa len objektívne. Vezmime si teda zatiaľ za predmet nášho výskumu iba zemepisné meno Pilíš a poobzerajme si ho zo všetkých strán. Čiže pohybujme sa zatiaľ doslova okolo Pilíša.
SLOV45 !!! (pôv.: 38)
Konštantín Palkovič (druhý zľava) v rozhovore s autorom tejto knihy
Pôvod a význam zemepisného mena Pilíš
Treba povedať, že mnoho sa toho doteraz na túto tému nenapísalo. A aj to, čo sa napísalo, je roztratené po archívoch, v lepšom prípade po knižniciach, čiže je to pre širokú verejnosť Pilíšanov takmer neprístupné. Jediná dosiaľ napísaná knižka o Mlynkoch34 síce donedávna kolovala v dedine, ale potom sa stratila. Treba však povedať, že jej čítanie bolo ľuďom nielen na osoh, ale aj na škodu. Napr. o pôvode a význame mena nášho Pilíša sa z nej dozvieme, že: “Slovo Pilis je maďarského pôvodu. Označuje vyholené miesto (tonzúru) na temene hlavy kňazov, a v pomenovaní maďarských vrchov označuje plešinu.”
Keby autor knižky Gyula Szűcs bol písal svoje dielo, povedzme, po slovensky, pri slove “plešina” by mu určite bolo niečo prišlo na um. On ju však písal po maďarsky, namiesto plešiny písal kopasz, a to sa menu Pilis ani zďaleka nepodobá.
Škoda, že si neprečítal dôkladne 1. zväzok diela dr. Remiga Békefiho, ktoré musel poznať, veď ho vo svojej knižke spomína. V ňom by sa bol dozvedel nasledovné: “... skúsenosť dokazuje, že menom Pilis zvykli označovať vysoké, a síce v každom prípade plešaté štíty vrchov, ako napríklad v Sedmohradsku. Je teda isté, že obsah pojmov pilis a kopasz pozostáva z totožných príznakov. Avšak je tu otázka, ktorý národ môže pokladať slovo pilis za slovo svojho vlastného slovného fondu. V slovanských oblastiach je mnoho takých miestnych pomenovaní ako Pleš, Plešce, Plešivce, všade znamenajú lysosť, plešatosť. Bez váhania môžeme teda povedať, že slovo pilis sme prevzali od Slovanov a na základe ich pomenovania sme ho používali na označenie tých miest, ktoré aj podnes nesú toto meno, ako napríklad vrch Pilis, ktorého skaly na južnej časti aj dnes dokazujú správnosť tohoto pomenovania.”35
Ba aj toto: “V našich listinách meno opátstva (ide tu samozrejme o niekdajšie Pilíšske opátstvo - pozn. autora) sa vyskytuje v podobe Pilis, a jeho obmien, ako Pylis, Pilys, Pelis, Peles, Ples, Plis, Plys, Pleisz, Pljes, Piljs, Pelixio, Pilizia, Pilisci, Piligi. V tlačených prameňoch, okrem uvedených, môžeme nájsť aj ďalšie tvary. Pilíšsky opát a konvent aj nechtiac prezradia slovanský pôvod mena svojho kláštora, lebo tak na svojej pečati, ako aj vo svojich vydaných dielach a pri podpisoch vždy označujú opátstvo menom Pelis.”36 Tak písal o tejto veci cisterciánsky učiteľ päťkostolského cisterciánskeho gymnázia, dr. Remig Békefi. Bol to autor nestranný, voči nám nezaujatý - objektívny.
x                    x                    x

To boli dosiaľ dve mienky, ktoré si vo veľmi závažnej otázke protirečia. Gy. Szűcs tvrdí, že “slovo Pilis je maďarského pôvodu”. Dokazuje to tým, že “na temene hlavy kňazov označuje vyholené miesto (tonzúru)”, a že “v pomenovaní maďarských vrchov označuje plešinu”. Treba povedať, že má veľkú smolu, lebo maďarský pôvod substantíva (podstatného mena) Pilis dokazuje práve tým apelatívom (všeobecným menom) pilis (tonzúra), ktoré je do maďarčiny prevzaté od Slovanov! Škoda, že o tom nevedel. Možno to vtedy ešte nebolo také jednoznačné ako dnes, keď už aj Maďarský výkladový slovník jednoznačne hovorí, že slovo pilis je slovanského pôvodu.37 Bolo to však uvedené v diele R. Békefiho.
SLOV82
Szűcs Gy. könyvének borítója

Ani skutočnosť, že meno Pilis sa v tejto podobe vyskytuje iba na Maďarmi obývaných miestach, nie je dôkazom maďarského pôvodu tohoto mena. Znamená to len toľko, že zmena Pleš < Pilis nastala len v maďarskom jazykovom prostredí. Dr. Békefi, ktorý na rozdiel od Szűcsa pracoval vedeckými metódami, uvádza bohatý archívny materiál a dostane sa oveľa bližšie k pravdivej podstate veci ako Szűcs, keď píše takto: “Bez váhania môžeme teda povedať, že slovo pilis sme my (t. j. Maďari - pozn. autora) prevzali od Slovanov, a na základe ich pomenovania sme ho používali na označenie tých miest, ktoré aj podnes nesú toto meno, ako napr. Pilis...”

Je to však pravda stále ešte len polovičatá. Z jednej strany treba trošku upresniť, že Maďari od Slovanov prevzali nie slovo pilis, ale slovo pleš, a síce v podobe peles a toto sa postupne zmenilo na pilis. Slovo pilis je teda slovanského pôvodu. V tom má pravdu. Na druhej strane je však veľmi sporné pokračovanie vety dr. Békefiho, že totiž: “... na základe ich pomenovania sme ho (my, Maďari - pozn. autora) používali na označenie tých miest, ktoré aj podnes nesú toto meno, ako napr. vrch Pilis...”
Otázka je tu: kto dal nášmu vrchu meno Piliš? Prirodzene, nikto iný, než tu žijúci naši predkovia. Všimnime si ešte aj mienku niektorých slovenských jazykovedcov. Svetoznámy slavista Ján Stanislav o Pilišskej stolici píše: “Sama stolica má názov podľa hôr Pilis: Ples 1187, Pelis 1264 > Plěš. Dnešný Pilisszentkereszt sa zaznačuje v 13. stor. tiež ako Peles, Pelis, Pilis, t. j. Plěš.”38
SLOV81 !!! (Pôv.: Q)
V Slovenskej republike obec Pleš sa po maďarsky menuje: Pilis. V Maďarsku to platí naopak: obec (aj vrch) Pilis pôvodne mala meno Pleš. Na snímke: hosťujúca učiteľka v Dabaš-Šáre Anita Mendelová a rodom Mlynčan Koloman Papuček (Pataki).

V 2. zv. (Slovník mien) uvádza aj ďalšie pramene: “Piliš, pohorie v st. Pilišskej: silua... que uulgo Ples nuncupatur 1187 (Mon Strig. I, 133, Ch. 260), in silva Pelis 1264 (Mon. Strig. I, 505, č. 661). Je aj v Marci Cron. pag. 86 ad an. 113: silva Pelys (Mon. Strig. I, 77, č. 50). Neskoršie sa tiež spomína (viď index k Mon. Strig. II, III) ako Pelys, Pylis ap.” V etymologickej poznámke slovo odvodzuje od staroslovenského slova *Plěšb, dnes v slovenčine Pleš.
Prof. PhDr. Šimon Ondruš na písomnú otázku autora tejto knižky o menách Pilíš a Kestúc odpovedal nasledovne: “Pravda je, že Piliš aj Kesztölc sú staré slovansko-slovenské slová. Ale Piliš mal v 9. storočí podobu *Plešb. Bol to plešatý vrch. Takéto meno má u Slovanov viacej vrchov. Aj apelatívum pleš vo význame plešina, tonzúra na hlave prešlo do maďarčiny. Ako som už viackrát spomínal, starí Maďari nepoznali na začiatku slova dve spoluhlásky. Preto prevzali meno vrchu Pleš aj apelatívum pleš “plešina, tonzúra” najprv v podobe peleš, ktorá sa neskoršie zužovaním samohlások zmenila na piliš.”39
Menom Kestúc > Kesztölc > Kostelec > *Kostelücü sa teraz nebudeme podrobnejšie zaoberať. Oplatí sa nám však už tu poznamenať, že jestvuje písomná pamiatka, v ktorej je táto dedina zaznamenaná už v roku 1075: in Kestelci (Mon. Strig. I, 55)! Dodám ešte, že aj maďarský jazykovedec Lajos Kiss je toho názoru, že mená Pilis a Kesztölc sú slovanského pôvodu.40
Po toľkých dôkazoch, myslím, môžeme celkom bezpečne vyriecť nespornú pravdu, že tak substantívum Pilis, ako aj apelatívum pilis sú slovanského, v našom prípade slovenského pôvodu. Maďari ho prevzali od tu žijúcich Slovenov, našich predkov, ktorí ho vyslovovali toho času (koncom 8., začiatkom 9. stor.) v podobe *Plěšb, neskôr, po zmene ě > e, zase ako Pleš. Keďže starí Maďari nepoznali na začiatku slova dve spoluhlásky, pôvodné slovansko-slovenské slovo Pleš vyslovovali ako Peles (vypomohli si samohláskou -e-). To je aj dnes známa situácia. Také mená ako Kĺčik, Trkal a pod. Maďari aj dnes vyslovujú ako Kelcsik, Terkal a podobne. Ďalej sa už slovo vyvíjalo v maďarskom jazykovom prostredí, kde sa postupným zužovaním samohlások zmenilo na Pilis. Dnešné slovenské obyvateľstvo Pilíšskeho pohoria pod vplyvom tohoto maďarského vývinového variantu nazýva náš vrch Pilíšom.
Môžeme tu teda zaznamenať tri rôzne vývinové varianty:
1. Slovenský: *Plěšb > Pleš
2. Slovensko-maďarský: *Plěšb > Pleš > Peles > Pilis
3. Pilíšsko-slovenský: *Plěšb > Pleš > Peles > Pilis > Pilíš (maďarským filtrom pozmenený variant, prispôsobený pilíšskymi Slovákmi).

SK49OLD !!! (floppyn utólag)
SK5OLD !!! (floppyn utólag)

Doba Pilíšskeho opátstva a Pavlínskej rehole
Záhada benediktínskeho kláštora
Archívy nám zatiaľ len veľmi málo prezradili o benediktínskom kláštore, ktorý kedysi stál pod Pilíšom. Vieme o ňom len toľko, že v roku 1184 bolo vidno už iba jeho zrúcaniny. Bolo by dobre vedieť kto a kedy ho postavil?
“Túto najstaršiu dosiaľ existujúcu mníšsku rehoľu založil sv. Benedikt z Nursie (asi 480 - asi 550) v roku 529. Prvý benediktínsky kláštor bol postavený v Taliansku na vrchu Monte Cassino. Významné bolo vo Francúzsku clunyské opátstvo. U nás knieža Gejza r. 996 daroval benediktínskej rehole Pannonhalmu. Štefan I. a jeho následníci im darovali obrovské majetky.”41 Tak o tom hovorí Nový maďarský lexikón. Keď arpádovskí panovníci tak podporovali benediktínskych rehoľníkov, potom kto mohol zrúcať kláštor pod Pilíšom? Kto prinútil podpilíšskych benediktínov, aby svoj kláštor opustili?
Posledné roky “Veľkej Moravy”, na území ktorej tento kláštor stál, boli veľmi rušné. V roku 906 vo výprave proti Maďarom v bitke pri Dunaji padol kráľ Mojmír II. a jeho brat, knieža Svätopluk II. Ríša ostala bez centrálnej moci, nastal v nej zmätok. Pokúsme sa logicky uvažovať. Ako to tu vlastne mohlo byť?
Maďarské bojové jazdecké družiny tu nezačali hneď stavať kostoly a kláštory, veď boli pohania. Po kresťanskej Európe sa vtedy údajne takto modlili: “Od šípov Maďarov, ochraňuj nás, Pane!” Knieža Gejza a ešte aj kráľ Štefan I. museli tvrdo, ohňom a mečom bojovať, aby svoj ľud zachránili od skazy a obrátili ho na kresťanskú vieru. Staré pohanské zvyky sa ťažko poddávali a taký benediktínsky kláštor mohol byť pre nich červeným súknom. Čo sa to teda asi mohlo stať s tým našim benediktínskym kláštorom? Pravda, viac by stála taká stará dobová listina z X. storočia so zmienkou o tomto kláštore, než naše prázdne úvahy. Možno raz na ňu dakto z našich Pilíšanov natrafí.
Pilíšske opátstvo a Pavlínska rehoľa
Omnoho viac toho vieme povedať o cisterciánskom kláštore, sídle Pilíšskeho opátstva, ktorý sa začal stavať v roku 1184 a stál tu - s výnimkou malej epizódy - nenarušený až kým ho turecké vojská v roku 1541 nepodpálili a definitívne nezničili. Ale nepredbiehajme udalosti.
Cisterciánska mníšska rehoľa svoje meno dostala od miesta svojho prvého kláštora. Ten bol založený vo Francúzsku, v meste Citeaux (po latinsky Cistercium) v roku 1098. Bola to vlastne rímskokatolícka rehoľa. Zo začiatku sa zaoberali predovšetkým obrábaním pôdy a záhradníctvom, ale od 16. storočia už iba výučbou a kázaním slova božieho.
Pilíšski rehoľníci pochádzajú z vetvy Clara-Valliskej (t. j. z Clara-Vallisu v roku 1131 vznikol kláštor Carus-Locus v Burgundii, z toho v roku 1136 vznikol kláštor v Acey, tiež v Burgundii, a nakoniec z toho posledného 27. mája 1184 bol založený kláštor Pilíš v Bezpremskej cirkevnej župe). Pod Pilíš sa dostali nasledovne: K uhorskému kráľovi Belovi III. (1173-1196) v roku 1183 z Francúzska prišlo posolstvo s prosbou, aby kráľ zabezpečil v Uhorsku pre cisterciánov také isté práva, ako pre ostatných rehoľníkov. Kráľ si ich vypočul, a v nasledujúci rok, 27. mája vyznačil pre ich budúci kláštor miesto tesne pod Pilíšom, hlavným štítom Pilíšskeho pohoria, na mieste tamojšieho benediktínskeho kláštora. Potom cisterciáni benediktínsky kláštor čiastočne rozobrali a zamurovali do stien svojho nového kláštora.
Ak sme vyššie uvažovali o tom, kto ten benediktínsky kláštor mohol zrúcať, tak po tejto vete už ani presne nevieme, nakoľko bol ten kláštor zrúcaný, či vôbec bol zrúcaný, alebo len opustený. Dosť na tom, že na jeho mieste, čiastočne aj na jeho základoch a z jeho rozobratého muriva bol postavený nový cisterciánsky kláštorný kostol, a okolo neho postupne aj celý rad hospodárskych budov. Tak vzniklo cisterciánske Pilíšske opátstvo.

SLOV46 (Pôv.: 39) !!!
SLOV49 (Pôv.: 42)!!!
Z kameňa vykresané podnožie a stĺpy niekdajšieho kláštora
SLOV48 (Pôv.: 41)!!!

Asi o 65 rokov neskôr, okolo r. 1250 sa tu sformovala aj Pavlínska rehoľa svätého kríža. Na základe Eggererovej práce “Fragmen Panis Corvi”42 o založení Pavlínskej rehole vieme, že ostrihomský kanonik Eusebius s niekoľkými svojimi druhmi sa utiahne do trojitej jaskyni Pilíša, blízko dnešného Pilíšskeho Santova: “... ubi ca 1250 Ecclesiolam modicam s. Crucis in Pilisio dictum erexit, cui tardius adiecit monasterium funditus, sub in Turcis derolatum”.
Teda pavlínski pustovníci si založili svoju rehoľu hneď po plienení Tatarov. S týmto tvrdením súhlasí aj najnovšia odborná literatúra, opierajúca sa o tzv. Pavlínsky kódex, napísaný okolo r. 1520. Po tatarskom plienení krajina sa pomali začínala vzpamätať z pohromy. Kráľ Belo IV. údajne rád chodil do okolia pilíšskeho cisterciánskeho kláštora na poľovačky. V roku 1270 sa tu stretol s pavlínmi, ktorí už vyše 20 rokov žili v jaskyniach a živili sa korienkami a lesnými plodmi. Zľutoval sa nad nimi a daroval im svoj poľovnícky dom, ktorý stál neďaleko cisterciánskeho kláštora, aby sa doňho nasťahovali. To bol prvý “kláštor” pavlínov, stredisko Pavlínskej rehole, ktorá sa nazvala neskôr rehoľou svätého kríža.
S menom Rehole pilíšskeho svätého kríža (Pilis Szent Kerszt) sa prvýkrát stretneme v roku 1291 v prepise listiny bezpremského biskupa Pavla z r. 1263 o povolení účinkovania pustovníkov na území biskupstva. Listiny z r. 1309 a 1341 ich tiež nazývajú “pustovníkmi svätého kríža”43
Ťažko súdiť, kde ten poľovnícky dom asi mohol byť. Miera “neďaleko” je aspoň taká presná, ako tá druhá, v tej dobe často používaná: “čo by kameňom trikrát dohodil”. Mohlo by to byť aj na mieste dnešného mlynského kostola, hoci to je skôr vedľa ako neďaleko. Pavlíni totiž, po vyhnaní Turkov si vyhľadali svoje bývalé kláštory zničené počas tureckej nadvlády, a na ich mieste si stavali kaplnky, neskôr kostoly.
Poznáme listinu z r. 1725, v ktorej sa píše: “Reverendi Patres ordinis S. Pauli primi Eremitae Pesthini In Pilisiensibus Sylvis habent rudera Monastery Sanctae Crucis,”44 ktorá odzrkadluje už tento stav. Pavlíni si v roku 1757 na mieste údajne svojho bývalého kláštora (!) skutočne dali postaviť kaplnku. O osem rokov neskôr, r. 1765 prior peštianskeho conventu pavlínskej rehole na miesto tejto kaplnky dal postaviť kostol, ktorý v roku 1766 bol dostavaný a stojí tu podnes. Nevyzerá to však na miesto bývalého kláštora, skôr by to mohlo byť miesto niekdajšej dediny Pilíš. Mohol tam stáť kedysi kláštor pavlínov? Sotva.
Podozrenie len posilňuje skutočnosť, že po tureckom období, hneď v prvých rokoch 18. storočia sa tu stala vec, ktorá nebola celkom v kostolnom poriadku. Peštianski pavlíni si totiž prisvojili kláštor cisterciánov s celým jeho okolím. A to spôsobom viac než divným, i keď toho času najvyšším súdom podporeným.
A je tu ešte jedna zaujímavosť. Pôvodný kláštor pavlínov totiž mohol stáť aj na kopci medzi druhým a tretím majerom vedľa pomázskej cesty. V pamäti Pilíšanov, resp. Mlynčanov, sa meno tohoto miesta zachovalo ako “pútskí kostel”. Teraz je tam hôrka, ale naši pradedovia kedysi v 18. storočí tam mohli vidieť ešte múry toho kostola. Nebol to náhodou ten pavlínsky kláštor?

SLOV57 (Pôv.: 56) !!!
Erb a pečať pavlínov
SLOV47 (Pôv.: 40) !!!
Nález kamennej ružice
s vyobrazením barana

Keď po 2. svetovej vojne, kedysi v 50-tych rokoch, pri tomto mieste kopali základy pre hydinárske krmníky, natrafili na murované základy a rôzne stopy niekdajšieho obývaného miesta. Navyše toto miesto v Archíve Peštianskej župy má aj pomerne bohatú literatúru.45 O tom kostole vedeli Pilíšania a vedel o ňom aj Sándor Sashegyi. Je to možné, že by o ňom len práve pavlíni neboli vedeli? Prečo si tam nepostavili kaplnku? Hľa, opäť jedna záhada, ktorú by mohol niekto v budúcnosti rozuzliť. To sme sa však dostali až k udalostiam, ktoré už budú patriť k počiatkom histórie znovuzaloženia Pilíša, dnešných Mlynkov. Vráťme sa preto k stručnému predstaveniu ďalšieho osudu cisterciánov.
Kláštor a jeho obyvatelia čoskoro po založení Pilíšskeho opátstva sa stali tak významnými, že napr. pilíšskeho opáta rímsky pápež občas vyznačil za sudcu alebo vyšetrovateľa v rôznych cirkevných sporoch takých vysoko postavených cirkevných hodnostárov, ako bol vacovský biskup, päťkostolský biskup atď. Pilíšsky opát neraz zastupoval Uhorsko ako poslanec uhorského kráľa. Tak napr. aj 23. februára 1226 “Svätomartinský opát a nemocničný prior Ján pred pilíšskym opátom a belehradským prepoštom ako pred pápežom vyslanými sudcami, sa dohodnú...”,46 alebo 11. júla 1226 “Pápež Honorátius III. poverí vacovského biskupa, pilíšskeho opáta a peštianskeho hlavného dekana,... aby vyšetrili... a aby predvolali stránky na Vianoce pred apoštolskú stolicu.”47
Opátstvo malo majetky na 41 miestach. Z jeho členov založili r. 1190 Pastúchovské, r. 1232 Bélhámorkútske a r. 1263 Abrahámske opátstvo. Pilíšske opátstvo údajne bolo vzácnym a obľúbeným miestom arpádovských kráľov. V roku 1213 bán Bánk tu, pod Pilíšom, pri poľovačke zavraždil manželku kráľa Ondreja II. Kráľovná Gertrúda bola pochovaná v chráme tohoto opátstva. Jej hrob počas vykopávok v roku 1977 aj našli.48
Pre uhorské národy tak tragické tatarské plienenie zanechalo svoje hrozné stopy po celej krajine. Strašnú cestu Tatarov značili všade očadené ruiny a mtvoly. Keď v lete r. 1242 sa rozleteli chýry o smrti veľkého chána Ogodeja, Tatari sa otočili späť a opustiac krajinu rútili sa na východ. Vo veľkej časti krajiny ani v jeseň 1241, ani na jar 1242 neorali, nesiali. Strašná bieda a núdza pustošila tých, ktorých tatarské vojská nevyvraždili, alebo do zajatia neodvliekli. Ľud, ktorý sa skrýval v horách, alebo v trstinách, vyšiel zo svojho úkrytu a živil sa koreňmi a rôznymi bobuľami. Kráľ Belo IV., ktorý sa zachránil len akýmsi zázrakom, musel znovu zakladať krajinu. Tatarské vojská neobišli ani Pilíšske opátstvo. V roku 1241 cisterciánsky kláštor podpálili. Zhorela však len strecha, časť kníh, listín a nábytku. Pilíšski cisterciáni sa čoskoro vrátili, kláštor si opravili a pomocou kráľa Belu IV. tak hospodársky ako i právne boli postavení na svoje bývalé miesto. Žili tu ešte dlhé stáročia, hospodárili na svojej pôde okolo kláštora.
Medzitým sa s nimi všeličo postávalo. Mali také obdobie, keď sa morálne i hospodársky natoľko zvrhli, že iba zásahom kráľa boli v stave postaviť sa na nohy. Ale boli aj časy, keď boli silní, bohatí, dokonca mali aj právo meča, a široko ďaleko mali veľkú autoritu.
Rok 1541 priniesol na kláštor a jeho obyvateľov ešte väčšie nešťastie ako Tatari. Po bitke pri Mohácsi, kde bolo uhorské vojsko Turkami porazené, Turci postupne napredovali dovnútra krajiny. 7. septembra 1541 sa dostali až do Budína a ešte v ten deň podpálili aj kláštor pilíšskych cisterciánov.
Rehoľníci statočne vyčkali až poslednú chvíľu, a len tesne pred príchodom Turkov, keď už inej možnosti nemali, utiekli z kláštora, nesúc so sebou iba niektoré najcennejšie veci, netušiac, že sa sem už nikdy nevrátia. Jeden z nich, Georgius, na vlastné oči videl, ako Turci vyvliekli na dvor kláštora jedného z jeho druhov a tam ho upálili.
Rehoľníci pilíšskeho opátstva sa utiahli údajne najmä v Rakúsku. (Zdá sa však, že tomu protirečí skutočnosť, že po odchode Turkov stredisko majú nie v Rakúsku, ale na Morave, v Brne). V r. 1541 celá Pilíšska župa sa poddala Turkom, a tak o zhorený kláštor sa nemal kto starať. Ba čo viac, po páde Ostrihomu Turci dali rozoberať múry vyhoreného kláštora a odvážať kamene do Ostrihoma na posilnenie múrov ostrihomského hradu. Prešli potom celé dve storočia a po pilíšskom cisterciánskom kláštore ostalo iba rumovisko zarastené burinou a krami. Za tak dlhý čas prešiel takmer do úplného zabudnutia.
Osudy pilíšskeho opátstva podrobne a veľmi dôkladne opísal učiteľ cisterciánskeho gymnázia v Päťkostolí Remig Békefi. Jeho obsiahle dielo pod názvom A pilisi apátság története 1184-1541 (Dejiny pilíšskeho opátstva 1184-1541) vyšlo r. 1891 v Budapešti. Dielo je viazané do jedného, neskôr do dvoch zväzkov. Nájdeme ho takmer vo všetkých archívnych a verejných knižniciach.
SLOV50 (Pôv.: 43) !!!
Zbierka vzorkovaných dlaždíc
Treba ešte povedať, že existencia na jednom mieste dvoch odlišných mníšskych rehôľ a prezentovanie iba jedného konkrétneho kláštorného rumoviska, nedostatok a často aj nepresnosť, ba zdá sa, že občas aj úmyselné skresľovanie niekdajšej skutočnej situácie a novodobých písomných prác, ako aj zvláštne spôsoby pavlínov v potureckých rokoch, zapríčinili pomerne veľký chaos okolo týchto dvoch rehôľ a ich kláštorov. Tento chaos pociťoval nejeden historik, ktorý skúmal históriu našej dediny, resp. týchto dvoch rehôľ, medzi nimi aj historik umenia Dezső Dercsényi, ktorý redigoval dielo Magyarország műemléki topográfiája (Miestopis umeleckých diel Maďarska). Jeho V. zväzok má názov Pest megye műemlékei (Umelecké diela Peštianskej župy), v ktorom pod heslom Pilisszentkereszt története (História Mlynkov) píše nasledovne: “Na mimoriadne rozsiahle rumovisko, nachádzajúce sa v tzv. Kláštornej záhrade na čistine ležiacej od obce na západ, ale v jej bezprostrednom susedstve, sa môže vzťahovať tento novodobý záznam: “Reverendi Patres ordinis S. Pauli primi Eremitae Pesthini In Pilisiensibus Sylvis habent rudera Monastery Sanctae Crucis.”,49 i keď aj to je možné, že ruiny pavlínskeho kláštora sa podnes kdesi skrývajú, alebo že ten rudera Monastery spomínaný v tej listine ešte v roku 1725 stál, z čoho by vyplývalo, že jeho miesto môže byť totožné s farským kostolom postaveným v 18. storočí, ktorý je tiež pavlínskeho pôvodu. Pavlínske kláštory zničené v tureckej dobe pavlínski mnísi po oslobodení si vyhľadajú a začiatkom 18. storočia na tento majetok si znovu získajú darovaciu listinu postavia tam nové kostoly. Vyššie uvedený listinný údaj odzrkadluje už tento stav. Avšak je ťažko pochopiteľné, - aj keď dedina vtedy už patrí peštianskym pavlínom - že vedľa nej zakreslené a podnes tam jestvujúce rumovisko istá chotárna mapa z roku 1766 s označením Joh. Jäger ing-geom. nazýva rudera Monasterii Cisterciensis”.50 V roku zhotovenia tejto mapy totiž peštianski pavlíni - na mieste svojej kaplnky postavenej v roku 1757 - stavajú farský kostol, ktorý tam stojí podnes. Stavajú ho zemepáni súdnou cestou späť získaného majetku, oni sú aj znovuzakladateľmi obce (hľa, opäť jedno tvrdenie, že naša dedina po tureckej dobe bola nie založená, ale znovuzaložená! - pozn. G.P.) a duchovnými pastiermi jej obyvateľov. Jäger, renomovaný geometrus (zememerač) by sotva bol písal na rumovisko dnešnej kláštornej záhrady označenie monasterii Cisterciensis, keby to boli pokladali za totožné s pradávnym kláštorom pavlínskych zemepánov.
Ale nepredbiehajme udalosti. Po odchode Turkov z Uhorska, cisterciáni, ktorí v tom čase svoje stredisko mali už v Brne (hľa, vraj toho času utiekli do Rakúska a stredisko majú v Brne!) v čele s opátom Floriánom Nezorinom pomýšľali na znovupostavenie svojho bývalého kláštora. 13. novembra 1712 vyslali na miesto zrúcanín Bernarda Widenmana, predstaviteľa pilíšskeho opáta, aby si obhliadol stav kláštora a jeho okolia. A tu sa začal spor medzi pavlínmi a cisterciánmi.

20. novembra 1712 prior peštianskych pavlínov, Imre Bakay, protestuje u vacovskej kapituly. Cisterciáni boli prekvapení, že si pavlíni kladú nároky na ich majetok. Medzi r. 1744 až 1748 spor prebieha už pred kráľovskou tabulou, zdĺhavo a častými pojednávaniami. V roku 1746, 22. a 23. mája v Pilíšskom Santove (dedina na 3 km od Mlynkov, resp. od rumoviska cisterciánskeho kláštora) prebiehal výsluch svedkov.51 Medzi svedkami boli pomázski a čobánski Srbi, a tiež aj santovskí Slováci. Výsluchu boli podrobení aj Martin Remeš, Martin Voderaczky (správne: Voderadský) a Jakab Terkal (správne: Jakub Trkal).
SLOV59 (Pôv.: 59. str.) !!!
Pôdorys niekdajšieho
cisterciánskeho kláštora
Súdny proces sa skončil - čuduj sa svete - výhrou peštianskych pavlínov! K ich menu sa viaže znovuzaloženie niekdajšieho Pilíša, dnešných Mlynkov. Dedina, aj jej celý chotár bude ich majetkom, t. j. zemepánom dediny a jej chotára bude peštianska pavlínska rehoľa. To sú však už začiatky nasledujúcej kapitoly, začiatky nových dejín Pilíša, dnešných Mlynkov. A tie vyššie uvedené mená budú z tohoto hľadiska veľmi zaujímavé.
x                    x                    x
Dnes už vykopávky jednoznačne určili, že rumovisko ležiace od Mlynkov na západ v ich bezprostrednom susedstve, ktoré Pilíšania poznajú ako “Klášter”, je totožné s pozostatkami niekdajšieho cisterciánskeho kláštora. V obrovskej záhrade blízko dediny nájdeme neobyčajne rozsiahle pozostatky dvojloďového chrámu, základy pekne vykresaných kamenných stĺpov, vydláždenú podlahu, obrysy oltára, a okolo chrámu základy hospodárskych budov. Vzorkované dlažobné tehly, aké sa tu našli, sú doteraz známe výlučne z cirkevných, a síce niekdajších premontrejských alebo cisterciánskych stavieb. Tieto tehly sú predkami v 13. a 14. storočí vyrábaných dlažobných tehál (celkom sú im podobné), ktoré poznáme jedine z francúzskych kláštorov cisterciánskych rehôľ. A na dôvažok - ako sme o tom už hovorili, - poznáme aj mapu z roku 1766 od známeho inžiniera-geometrika J. H. Jägera, ba môžeme tu spomenúť aj ďalšiu mapu z rokov 1762-1765 od S. Zellera, obidve znázorňujú aj vedľa dediny ležiace zrúcaniny kláštora, a hoci dedina už patrí pavlínom, zrúcaniny sú označené poznámkou: “Rudera monasterii Cisterciensis”.52
Historici sa už dávnejšie zaoberali pôvodom tohoto rumoviska. Prvý bol už spomínaný dr. Remig Békefi, ktorý po vydaní svojho veľkého diela o histórii pilíšskeho opátstva, hneď v nasledujúcom roku pristúpil aj k praktickému preskúmaniu objektu svojej teórie. Pod jeho vedením v roku 1892 sa tu začali prvé vykopávky. V roku 1913 sa v týchto prácach pokračovalo, teraz už pod vedením Pétera Gereceho. Na základe týmito dvomi bádateľmi dosiahnutých výsledkov riaditeľ Archeologického ústavu Maďarskej akadémia vied dr. László Gerevich a jeho spolupracovníci v 1970-tych rokoch vylúštili tajomstvo tohoto rumoviska. Podľa dr. L. Gerevicha opátstvo vo svojom rozkvete vyzeralo nasledovne:
“Rozprestieralo sa na prekrásnom mieste v horami obkľúčenom údolí na 7 jutrovom obrovskom území medzi Chotárnou skalou a Pilíšom. Malo kostol dlhý 60 m., jedálnu sieň dlhú 35 m. Obklopovala ho stĺpová chodba a vedľa ciel, v ktorých mnísi bývali, bol postavený celý rad dielní. Podľa zápisov: okrem mníchov často sem chodili aj rôzni francúzski majstri, predovšetkým stavitelia. Tento kláštor, ktorý bol aj významným kultúrnym a hospodárskym strediskom, francúzski mnísi dali postaviť v tom ranogotickom štýle, ktorý sa práve z Francúzska rozšíril po Európe. Majstri dielní tohoto kláštora pracovali aj na ostrihomskom kráľovskom paláci, a tiež aj na prestavbe katedrály. Cisterciti sa vyhýbali prepĺňaniu priestorov, ich stavby charakterizovala presnosť. Štýl, ktorý vytvorili, bol zo všetkých ohľadov pokrokovejší, modernejší. Počas vykopávok vysvitlo tiež, že na mieste opátstva predtým už stála podobná budova, bol to benediktínsky kostol s kláštorom, ktorý Francúzi čiastočne rozobrali a zabudovali do nového kláštora. Natrafili sme na mnohé nepoškodené pletencové palmetové primitívne klasicistické pozostatky stien a kameňov.”
SLOV51 (Pôv.: 44)
Výňatok z latinskej mapy S. Zellera (18. storočie)
SLOV62 - fekve, alul vágva!!!(Pôv.: 62. str.) !!!
Náčrt základov stavieb v areáli kláštora
O spôsobe života tunajších ľudí všeličo prezrádzajú tie desiatky predmetov dennej potreby, ktoré počas vykopávok po stáročiach opäť uzreli svetlo sveta. V tejto súvislosti dr. L. Gerevich medzi inými povedal:
“V budovách opátstva vodu zabezpečoval vodovodný systém, zhotovený z kameňa a vypálených črepových rúr. Aj kanalizačná sieť bola zhotovená z kameňa. V jednom takomto kanáli sme našli zlomenú pečať jedného z opátov zo 14. storočia. Kto sa toho času v eráre predstavil touto pečaťou, platili mu tam cengavým zlatom. Preto, keď opát zomrel, pečať mu zlomili, aby ju nikto nemohol zneužiť. Do inventáru sme zaradili veľké množstvo kameňov. Zložili sme z nich aj jeden sarkofág. Na základe jeho ozdobných prvkov sme usúdili, že v tomto sarkofágu mohli pochovať iba kráľa. Bravúrnym pátraním a trochou šťastia sme natrafili na darovaciu listinu kráľa Belu IV., v ktorej stojí, že cisterciánskemu kláštoru daruje pozemky, lebo mu matku dôstojne pochovali. Z toho vyplýva, že v chotári Mlynkov v zrúcaninách kláštora leží hrob Gertrúdy, manželky Ondreja II., ktorú podľa histórie zabili pri pilíšskej polovačke.”53
Samozrejme, našim cieľom ani zďaleka nemohlo byť, aby sme dali úplný prehľad dejín týchto dvoch rehôľ. Mohli sme tu podať z ich histórie len krátku ukážku, vzbudiť voči ním pozornosť a naznačiť literatúru, z ktorej sa záujemci môžu o nich ďaleko viacej dozvedieť. Niektoré diela sme už spomenuli, iné ešte nie, preto bude účelné, ak si ich tu na jednom mieste zhrnieme.
O cisterciánoch písali:
1. Dr. Békefi Remig: A pilisi apátság története 1184-1541, Pécsett, 1891.
(História pilíšskeho opátstva 1184-1541, v Päťkostolí, 1891).
2. Dr. Leopold Janauschek: Der Cist. Orden, Brünn, 1884.
O pavlínoch písali:
1. Eggerer András: Pálosok évkönyve I. (Ročenka pavlínov I.), Viedeň, 1683
(V knižnici ostrihomskej cirkevnej župy).
2. Benger Miklós: Pálosok évkönyve II. (Ročenka pavlínov II.), Kalocsa, 1743.
3. Gyöngyösi Gergely: Kronika... (rukopis). Univerzitná knižnica, Budapešť.
4. Sashegyi Sándor:
a) A pilisszentkereszti Pálos kolostor puszta-temploma
(Pustinný kostol pilisszentkeresztského pavlínskeho kláštora),
b) Újabb adatok a pilisi Szent Keresztről elnevezett Pálos kolostor helymeghatározására (Novšie údaje k určeniu miesta pavlínskeho kláštora nazvaného po pilíšskom Svätom Kríži). PML. Lelt. sz.: 3117 a 3912.
SK60OLD - !!! (floppyn utólag)
18. storočie
SLOV65 (Pôv.:65. str.) !!!
Znovuzaloženie dediny
Pre kláštor cisterciánov, a zrejme aj pre našu dedinu, deň 7. september 1541 je tragickým dátumom. V tento deň prekrásny kláštor vzbĺkol plameňom a čo mohlo zhorieť, všetko zhorelo. Nemal kto hasiť požiar. Obyvatelia kláštora s výnimkou jediného mnícha, všetci utiekli. A Turci aj toho jediného vyviedli na dvor a tam ho spálili. Svedkom tohoto strašného činu bol pilíšsky rehoľník Georgius, ktorý s niekoľkými vzácnymi sakrálnymi predmetmi na úteku stihol vidieť to pustošenie.54 Ak po mohutnom kláštore zostalo len chrastím zarastené rumovisko, potom čo mohlo zostať so slamou pokrytých poddanských domkov? Niet sa teda čo diviť, ak za tureckej doby po našej dedine niet žiadnej stopy. Pilíš zmizol. Aj ako kláštor, aj ako dedina. Ostal iba náš nezničiteľný mohutný vrch, náš symbol: Pilíš.
Mladý historik László Mészáros, žijúci v Tukuli a dobre ovládajúci aj turecký jazyk, márne hľadal v defteroch (daňových knihách) budínskych sandžakov dedinu Pilíš, alebo Szent-Kereszt. Takáto osada v ich zápisoch jednoducho nejestvuje.55
Nemali to veru ľahké tí ľudia, ktorí prišli (alebo sa vrátili) do pilíšskeho kraja v potureckej dobe. Svedčí tomu aj nasledujúca správa: “Prvé roky prisťahovalcov pilíšskeho okresu sú predsa len veľmi mizerné: podľa popisovateľov (súpis z r. 1728) žijú ako žobráci - mendicando - a prejdú ešte roky, kým si budú môcť domy postaviť.”56 To sa však ešte nemohlo vzťahovať na “nových” Pilíšanov, lebo o tejto dedine sa tu ešte nehovorí.
Inak, súpis obyvateľstva sa konal v rokoch: 1715, 1728, 1744 (revízia predošlého súpisu), 1760 a 1784-87. V súvislosti so súpisom z r. 1744 sa píše, že “V pilíšskom okrese za 16 rokov sa založili 3 dediny. Perbál (po našom Perbaj, ale kedysi Prebor - pozn. autora), ako najvýznamnejšia z nich + 2”57 (ich mená nespomenie). Avšak meno našej dediny tu stále ešte nefiguruje.
Počet dedín pilíšskeho okresu pri jednotlivých sčítaniach:58
1728		1744		1760
0041		0044		0046
			00+3		00+2*
V diele Pest megye múltjából (Z minulosti Peštianskej župy) nájdeme aj meno Szent-Kereszt, kedy v dedine už žije 100 rodín!59 Avšak ani tu sa nedozvieme, v ktorom roku sa na mieste našej dediny zjavili prvé rodiny. Je tu len poznámka: “Založená bola asi okolo 1750.” Vidíme teda, že z tých dvoch hviezdičkou označených jedna je naša. Presný dátum sa čoskoro dozvieme, ale z iných prameňov. Zatiaľ vieme iste len toľko, že ten presný dátum musí padnúť do intervalu 1744-1760.
Na horúcej stope
Už sme si spomenuli, že v r. 1746 v Pilíšskom Santove, ako súčasť sporu medzi cisterciánmi a pavlínmi o vlastníctvo zrúcanín niekdajšieho podpilíšskeho kláštora a jeho okolia, prebiehal výsluch svedkov, medzi ktorými boli aj santovskí Slováci Martin Remes, Martin Voderaczky a Jakab Terkal.60 Tieto mená sú zdeformované, lebo ich zapisoval človek, ktorý po slovensky nevedel, preto ani ich význam nepoznal, ba ani na presnosti zápisu mu akiste nezáležalo. Remes je Remeš, Voderaczky je Voderadský a Jakab Terkal je Jakub Trkal.
Tieto priezviská sú zaujímavé aj z viacerých dôvodov. Po prvé preto, lebo všetky tri sú v Mlynkoch nejakým spôsobom až podnes zachované. Martin Voderaczky je aj dnes v dedine, Trkalovci tiež podnes existujú, ako aj meno Remeš, aj keď už len ako prímeno potomkov niekdajších Remešovcov.
Po druhé, priezvisko Voderaczky (t. j. Voderadský) dá tušiť, odkiaľ asi prišli tie slovenské rodiny, ktoré sa usadili v susednom Santove a boli aj znovuzakladateľmi niekdajšieho Pilíša. Je to - podľa všetkej pravdepodobnosti západné Slovensko, konkrétnejšie trojuholník Trnava-Trenčín-Hrubá Vrbka. Voderady sú osadou tesne pod Trnavou. Túto mienku podporujú aj mnohé ľudové piesne, ako Trnava, Trnava... (ZH č. 189), Od Trenčína cesta úzká... (ZH č. 174), a ďalšie, pričom si musíme uvedomiť, že ľudová pieseň nie je najvhodnejšia na podobné určovanie lokalít pôvodu etnických skupín. Avšak v okružení mnohých ďalších argumentov predsa len môže poskytnúť určitú doplnkovú informáciu. Ak si k týmto piesňam pridáme ešte aj naše nárečie západoslovenského typu, veľmi blízke cíferskému a voderadskému, ako aj niektoré zhody v charakteristických črtách nášho kroja, zdá sa že pôvod týchto našich predkov hľadáme na tom pravom mieste.
Po tretie aj preto, že napr. s menom Martina Remeša sa stretneme aj v súpise daňových poplatníkov pilíšskych osád z roku 1747!61 Tento človek, ktorý v roku 1746 figuruje ešte v Santove ako svedok, obyvateľ susedného Santova, o rok neskôr, v roku 1747 je už zaregistrovaný na akomsi inom mieste pod divným nadpisom “Sub Monte Pilisiensi”. Nadpis je divný preto, lebo to nie je názov dediny, ale iba určenie miesta. Výraz “Sub Monte Pilisiensi” označuje miesto, kde čoskoro bude opäť dedina. Nemôže to byť nič iné, iba miesto našej dediny, keďže Santov, ktorý by sa dal určiť týmto výrazom, lebo tiež je pod Pilíšom, tu figuruje pod vlastným menom, kým Čív aj Kestúc patria do inej župy. Ďalej to isté priezvisko nájdeme aj v súpise z rokov 1748/49,62 ba čo viac, aj v súpise z rokov 1769/70,63 a 1773/74,64 i keď to už nie je Martin Remeš, ale možno už jeho syn, Filip Remeš. Je zaujímavé, že v roku 1747 sú aj dvaja Martinovia, jeden je Remšik, druhý je Remešik. Avšak v nasledujúcom roku už obidvaja sú zapísaní ako Martin Remes. Myslím si, že nemáme dôvod pochybovať, že ide o tých istých Remešov. Všimnime si teraz, že obidvaja sú “Molitor”-i, to jest mlynári! A ešte si všimnime, že v súpise z rokov 1769/70 sú opäť dvaja mlynári, a jeden z nich je opäť Remeš, aj keď už Filip. Veď medzitým uletelo 22 rokov! A ak si všimneme, že dvaja mlynári Ján Vainhant a Filip Remeš sú registrovaní už nie pod “Sub Monte Pilisiensi”, ale pod menom “Szent-Kereszt”, môžeme byť istí, že tie dva rôzne nadpisy označujú jedno a to isté miesto: našu dedinu. A potom, ktorá dedina pod Pilíšom, okrem našej, mala aspoň dva mlyny a potrebovala aspoň dvoch mlynárov? Niet teda žiadnych pochýb o tom, že naša dedina bola znovuzaložená v roku 1747.
Čo môžeme ešte vyčítať z týchto súpisov, “dôverných to svedkov” našej minulosti? Medzi inými aj to, že prvé rodiny sem prišli r. 1747 zo susedného Santova (aspoň na Remešovcov to iste platí).
Bolo to šesť rodín, hlavy ktorých boli:
Sub Monte Pilisiensi
Martin Kratčila,	má 4 ťažné voly a 1 kravu
Jakub Hoferek,		má 2 ťažné kone a 1 kravu
Martin Remšík,		má 4 ťažné voly a 1 kravu
Ján Bakoš,		je želiar
Martin Kumštár,		je želiar
Martin Remešík,		má 2 ťažné voly a 2 kravy
PML. IV.23-a Adószedői CP.II.205/b pagina 23, 1747
* Treba poznamenať, že latinský rukopis sa občas ťažko číta,
čo môže spôsobiť určité nepresnosti.
Vyjmúc tých dvoch želiarov to neboli tí najchudobnejší ľudia. Vieme, že zemepánom dediny je pavlínska rehoľa. Táto skutočnosť je určujúca aj z hľadiska vierovyznania obyvateľov dediny: sú takmer bez výnimky rímskokatolíci. Nevieme, či už sú tu mlyny, alebo to len pavlíni majú také plány, že tu mlyny založia. Zdá sa, že ten druhý variant je pravdepodobnejší. Sledujme teda, ako sa veci budú ďalej vyvíjať. V nasledujúcom roku 1748 rodina Kumštárová tu už nie je, ale pribudne ďalších 10 rodín. Spolu ich je tu už 15:
Sub Monte Pilisiensi

1. Martin Remes (Remeš), mlynár
2. Martin Remes (Remeš), mlynár
3. Mikuláš Remes (Remeš),
krčmár (šenkár)
4. Martin Kratosila (Kratosila)
5. Jakub Hofferek
6. Martin Plesófsky (Plešovský)
7. Martin Kucsera (Kučera)
8. Michal Rusnyák (Rusňák)
9. Ján Hofferek
10. Juraj Malina
11. Ján Hereza
12. Pavol Haulik (Havlík)
13. Jakub Smutni (Smutný)
14. Ján Brumek
15. Ján Bakonyi (Bakaj?)

PML. IV.23-a Adószedői CP.II. 207/1 pagina 18, 1748/49
Treba tu poznamenať, že mená očividne zapisoval po latinsky taký maďarský úradník, ktorý po slovensky nevedel. Preto niektoré mená sú zapísané nesprávne, buď latinizovane (Haulik), alebo sčasti pomaďarčene (Rusnyák, Smutni, Kucsera). Veľmi podozrivé je tu aj meno Bakonyi. V predošlom roku to bol ešte Ján Bakoš (Bakos), a hľa, už je tu z neho Bakonyi! Avšak najpravdepodobnejšie to mohol byť Bakaj. Na rozdiel tohoto posledného totiž meno Bakos, ani Bakonyi v žiadnych ďalších spisoch už nejestvuje.
V tom istom balíku spisov na prednej strane listu č. 5 je nasledujúci záznam:
Szent-Kereszt			Szent Kereszt
Matej Štampauer, mäsiar	Filip Remeš, mlynár
Filip Remeš, mlynár		Ján Vainhant, mlynár
Ján Vajhont, mlynár		Michal Tregel, mäsiar
PML. 1770/71			PML. IV.23-a CP.II.276 pagina 27, 1769/70
Tento zápis pochádza už z rokov 1770/71 a je dôkazom toho, že dedina, na začiatku označovaná len latinským určením miesta: Sub Monte Pilisiensi, má už nové meno: Szent-Kereszt. Ba tak je to už aj v roku 1769. Zároveň tu vidíme aj eklatantný príklad na nedbalý zápis mien: raz je Vaihont, raz zase Vainhant! Podobne je to aj s menom Bakos - Bakonyi, kým pravdepodobne to bol Bakaj. To sme ale trošku predbehli niektoré udalosti, ku ktorým sa musíme vrátiť.
Počet obyvateľov dediny postupne rastie. V roku 1752 je tu už 20 rodín. Nasledujúcich 8 rokov prísun ľudí sa značne zintenzívni. Až natoľko, že v roku 1760 tu žije už 100 rodín!
Prvé roky našich predkov tu veru ľahké byť nemohli. Vyplýva to aj z logiky celkovej situácie. Veď sem prišli na Turkami totálne zničené, stáročia nikým neobrábané, burinou, chrastím, krami a stromami zarastené, zdivočené územie. Začínali takmer z úplnej nuly. Nebolo tu nič, len čo si so sebou doniesli. Nemali kde ani bývať. Veľkou pomocou bol iste susedný (tiež slovenský) Santov, vzdialený iba na 3 kilometre, kde predsa už bolo živobytie ľudí ako-tak zabezpečené, dedina bola už zorganizovaná. O konkrétnej situácii máme viacero zmienok, ktoré sú všetky v súlade s takýmto konštatovaním. Potvrdzuje to aj “ľudová pamäť”, podľa ktorej naši predkovia tu dlho žili iba v chatrčiach. Niet sa tomu čo diviť. Postaviť dom ani dnes nie je jednoduchá záležitosť, a vo vtedajších pomeroch to bolo ďaleko horšie a o to zložitejšie.
V roku 1757 pavlíni - zemepáni dediny - na mieste dnešného kostola dali postaviť kaplnku. V roku 1758 dali zhotoviť aj prvú pečiatku a v roku 1762 sa začala stavať dedina. V tom istom roku otvorili matriku a v nej začali viesť zoznam odumretých. Treba konštatovať, že tu žijú ešte iba Slováci, čoho dôkazom sú aj mená tohoto zoznamu, ale aj početné archívne dokumenty, z ktorých niektoré sú uverejnené aj v tejto knižke. Na tomto mieste prinášame kópie iba niektorých z nich; potom si pozreme, ako vyzerala naša prvá pečiatka.
SLOV70 (Pôv.: 70. str.)
SLOV71 (Pôv.: 71. str.)
SLOV72 (Pôv.: 72. str.)
SLOV73 (Pôv.: 73. str.)
Prvá úradná pečiatka dediny

Prvá úradná pečiatka našej znovuzaloženej dediny pochádza z roku 1758. Ako vidno na jej zväčšenej kópii vedľa, je oválneho tvaru. Vo vnútornom (menšom) ovále v strede stojí dvojitý kríž. Jeho vrch a ramená sú ukončené v podobe ďatelinkového trojlístka. Po heraldicky pravej strane kríža stojí lemeš hrotom hore, ostrím dovnútra. Po ľavej strane strapec hrozna, stopkou hore a bobuľkami nadol. V rámci vnútorného a vonkajšieho oválu stojí latinský text: SANCTA CRUCEM 1758. Rozmery oválov: vonkajšieho - 17 X 19 mm, vnútorného - 11 X 13 mm.
SLOV75 (Pôv.: 75. str,)

Odtlačok tejto pečiatky nájdeme na rôznych listinách zhotovených v časovom intervale 1758-1809. Medzi inými aj na prosbopise z 3. januára 1771,65 písaného obyvateľmi dediny priorovi peštianskych pavlínov, to jest svojmu zemepánovi. Odtlačok je v červenom pečatnom vosku a je dobre čitateľný.
O čom nám hovorí naša prvá pečiatka? Vidíme z nej, že pavlíni sa rozhodli upustiť od starodávneho názvu Pilis a dať jej nové meno, ktoré by odzrkadľovalo jej nový majetkový stav, že totiž patrí im, pavlínom, mníšskemu rádu vzniknutému na počesť svätého kríža. Preto teda to nové meno našej dediny: SANCTA CRUX (Svätý Kríž, po maďarsky Szent-Kereszt). Túto skutočnosť symbolizuje v našej prvej pečati dvojitý svätý kríž. Lemeš znamená, že obyvatelia dediny obrábajú pôdu, a strapec hrozna symbolizuje vysádzanie a obrábanie vinohradov, to jest pestovanie hrozna.
Zrejme k tomuto počiatočnému, odnova počínajúcemu stavu nevyhnutne patrí aj mapa, ktorá určí hranice znovuzaloženej dediny so susednými dedinami, ako boli (aj sú) Santov, Čív, Huť..., aby predišli večným sporom, čo komu patrí. (Takýchto sporov mal dosť začiatkom 18. storočia Santov so susedným Boroňom, to jest Čobánkou). Máme takéto mapy z roku 1760 zachované dokonca aj dve. Jedna je uložená v Archíve Peštianskej župy,66 druhá, jej veľmi podobná, ale značne menšia (39 X 26,5 cm) je v Krajinskom archíve.67 Na menšej je označený ako autor S. Zichy a pravdepodobne aj tú veľkú zhotovil on. Naša dedina je na nich už označená menom Szent Kereszt, prvýkrát vo svojej histórii. Sú na nej aj výrazy “Via Kesztuczensis”, “Via Strigoniensis” a “Huta”, čo znamená, že máme tu ďalšie slovenské názvy: Kestúc a Ostrihom, ďalej že niekdajší Bitovec už sa volá Huť, ale dnešné meno Szentlélek ešte nemá.
O čom nám rozprávajú mapy Zichyho a S. Zellera?
Obidve tieto mapy sú ešte latinské. Nie je nám známy presný dátum vzniku mapy S. Zellera. Avšak podľa toho, čo na nej vidíme, nemôže byť staršia od roku 1762, ale ani mladšia od roku 1765. Ak si ju totiž porovnáme s mapou Ing. Zichyho z roku 1760, vidíme značný pokrok v rozvoji dediny. Oproti vtedajších 12 domov je ich tu už 60! Postaviť toľko domov zrejme nejde z jedného dňa na druhý. Ak vychádzame z tvrdenia, že dedina sa začala stavať r. 1762 - teda o cca. 15 rokov po jej znovuzaložení, - potom tá mapa najpravdepodobnejšie mohla vzniknúť v roku 1764. Čiže medzi rokmi 1760-1764 sa tu postavilo 48 domov, čo sa mohlo stať prevažne v posledných dvoch rokoch tohto obdobia. Avšak ak dodáme, že v tom roku tu už žije 100 dane platiacich rodín, vysvitne, že je to stále ešte málo, veď 40 rodín stále ešte nemá svoj dom.
Ako zaujímavosť spomeňme si, že podľa svedectva týchto hodnoverných dokumentov, najstaršou ulicou dediny je Slovácká ulica. Totiž, ak sa dobre pozrieme na mapu Zichyho, prvé domy sú postavené vedľa potoka, ktorý tečie pod Kláštorom, a síce hodne niže neho. Na mape vidíme aj cestu vychádzajúcu z dolného konca ulice a smerujúcu na Santov, čo je ďalším dôkazom, že skutočne tu ide o Slovácku ulicu. Ďalej vidíme, že už v roku 1760 sa obrábajú Odpotočné role, role okolo Kláštora, medzi Hornou uličkou a Hlbokým potokom, pod Huťskou cestou, ako aj záhrady rodín žijúcich v Slováckej ulici (iná vtedy ešte nebola). Pri orientovaní sa na mape nám značne pomáha skutočnosť, že sú na nej označené aj zrúcaniny kláštora (Rudera).
SLOV77 (Pôv.: 77. str.) !!!
SLOV79 (Pôv.: 79. str.) !!!
Všimnime si, že už aj na tejto mape, ktorá vlastne po prvý raz vyznačuje hranice medzi obcou Sz. Kereszt, Szántó a Huta (Mlynky, Santov a Huť), figuruje názov “Három Mező”, podľa čoho neskôr jedna z našich ulíc dostala meno Hárommez. Nájdeme tu zemepisný názov Mons Pilis (vrch Pilíš), a nie je na zahodenie skutočnosť, že v bode B. textovej časti mapy môžeme čítať nasledovné: Petra Acuta /: éles-kő Hung, Slavis Osztraskala:/... Znamená to, že naši slovenskí predkovia už aj v roku 1760 používali zemepisný názov Ostrá skala.
Mapa S. Zellera nám prezradí celý rad ďalších zaujímavostí (viď: Fragment z mapy S. Zellera z roku asi 1764). Na prvý pohľad vidíme, že od roku 1760 sa tu všeličo zmenilo. Popri tom, že v Slováckej ulici pribudli ďalšie domy, vybudovala sa aj rovnučká Hlavná ulica, ale vidíme už aj akýsi zárodok “Hórnej” a “Dólnej” uličky. Chýba už iba kostol. Nesmierne vzácny a zaujímavý je pre nás aj nápis Possessio Pilis seu Sancta Crux (Majetok Pilíš, alebo Svätý Kríž). Ďalej: TERR: POSSESS: PILIS SEU SANCTAE CRUCIS (Oblasť majetku Pilíša alebo Svätého Kríža). Pretrváva tu teda kontinuita niekdajšieho názvu dediny Pilíš, ale zároveň je tu už aj nový názov Sancta Crux. Toto pomenovanie dedina dostala od pavlínskych otcov, ktorí svoju rehoľu od založenia venovali svätému krížu. “Prepožičali” nám teda svoj starodávny prívlastok. Akiste aj preto, aby takto zdôraznili, že dedina patrí im (pamätajme sa na takmer pol storočný súdny spor o tento majetok v prvej polovici 18. stororčia). O to zaujímavejšie je, že na mape rumovisko kláštora je označené ako Rudera Monast: Cisterciensis (rumovisko cisterciánskeho kláštora).
Na mape nájdeme ďalšie slovenské zemepisné názvy: Bjela Szkala (Biela skala), Cservená Barina (Červená barina); v legende, to jest v objasnení znakov nájdeme názvy: Bila Cesta (Bílá, alebo Biela cesta), Rakityin kút (Rakytina studienka), Deviny kút (Deviná studienka). Ak sme spomenuli, že v Zichyho mape ešte máme iba názov Huta, nuž v mape Zellera už vidíme nasledujúci záznam: TERR: POSSESS: HUTA seu SANCTI SPIRITUS (Oblasť majetku Huta, alebo Svätý Duch). Čiže už aj Huť má od pavlínov darované nové meno: Svätý Duch.
V roku 1765 na mieste niekdajšieho cintorína, tam kde pred 8 rokmi bola postavená pavlínska kaplnka, začínajú stavať kostol a hotový ho odovzdajú v nasledujúcom roku 1766. Vysvätil ho prior peštianskeho konventu pavlínskej rehole János Viddi. O rok neskôr (1767) už novonarodené deti sa krstia v tomto novom kostole a do matriky sa začínajú zapisovať aj ich mená. Podľa svedectva písomných materiálov chránených vo farskom úrade v Mlynkoch, úmrtia sa evidujú v dedine už od roku 1762. Postavenie kostola je teda významným medzníkom v živote tejto dediny. Jeho pomocou dokonca môžeme ľahko určiť aj obdobie vzniku takých dokumentov, ako sú mapy zobrazujúce niekdajšie Mlynky v dobe, keď ich latinské meno bolo ešte Pilis alebo už aj Sancta Crux, a po slovensky sa volali Pilíš-om. Ak totiž mapa zobrazuje dedinu ešte bez kostola, mohla byť zhotovená len pred rokom 1765. Na mapách zhotovených po roku 1765 musí byť označený aj kostol.
Zaujímavosti matrík
V 18. storočí v takej malej dedinke ako bola vtedy naša, sa toho veľa nenapísalo. Písalo sa hlavne a takmer výlučne na troch miestach: na fare, na dedinskom úrade (u nás sa to odjakživa volalo: dedinský dom) a v škole (pravda, v tej až vtedy, keď sme ju už mali). A bolo ešte jedno štvrté miesto, kde sa tvrdo písalo - do kameňa: u kamenára. Tam sa robili náhrobné kameňe - naše najtrvanlivejšie písomnosti. Tie, ktoré úplne nevedel zničiť ani krutý čas, ani ešte krutejšie dve svetové vojny. A teda - možno len sám pán Boh vie prečo - ničíme si ich sami. Bodaj by nám prišiel rozum a začali by sme si ich chrániť skôr, než si ich všetky vlastnoručne zničíme. Aspoň tie, ktoré nám ešte ostali.
My tu ale ideme teraz hovoriť o pradávnych matrikách, verejných knihách slúžiacich na evidenciu novorodeniatok, sobášov a odumretí. Tie máme uložené vo farskej knižnici. Sú to pre nás posvätné knihy, ktoré by sme si mali chrániť ako oko v hlave. Máme v nich zapísané vzácne mená našich rodičov, starých rodičov, prarodičov a pra-pra-pra... rodičov. Kedy sa narodili, koľko rokov žili, kedy zomreli, kto bol ich otcom, matkou, krstnou matkou, krstným otcom... Mať tak tie knihy v rukách, človek sa cíti medzi tými, ktorí tu žili v minulom a predminulom storočí. Len kto dokáže precítiť, čo to znamená, vie milovať svoju dedinu, je v nej zakorenený. Ten si potom vie ctiť aj svojich predkov, ich pamiatku a... nerúca, neničí im to posledné, čo na rozlúčku od svojich dostali: ich náhrobný kameň. Ba možno prestane pohdať aj tým, čo on od nich dostal do vienka: peknú slovenskú reč a bohatú slovenskú kultúru. Vráťme sa však späť k našim matrikám.
Keď do nich začali zapisovať prvé mená tých, ktorí sa telesne “utiahli” do nášho cintorína (vtedy to ešte bolo okolo kaplnky na mieste ktorej stojí dnes náš kostol), písal sa rok 1762. Až o tri roky neskôr sa začal stavať kostol a dostavaný bol r. 1766. V ňom sme už mali aj krstiteľnicu, a teda novonarodené dieťatká pán farár Pavol Jurkovič (on bol našim prvým farárom, vlastne čabianskym, chodil k nám z Pilíšskej Čaby) pokrstil a zapísal ich do matriky. Prvé takéto zápisy máme z roku 1767. Život sa končí spravidla úmrtím, a svoj posledný odpočinok naši pilíšski predkovia “trávia” v tej tak prekrásne ospievanej “Zahrádke zelenej”, v pilíšskom cintoríne. O ňom sa zmienime v osobitnej kapitole, tu si len pripomenieme, že miesto nášho dnešného cintorína bolo vyznačené a vysvätené v roku 1783.
Pozrime sa teda do tých matrík a vyberme si z nich niektoré zaujímavé údaje. Medzi zomretými v roku 1763-64 sú samé slovenské mená. Prezrádza nám to opäť tú skutočnosť, že nemecká časť nášho obyvateľstva tu ešte vtedy nebola. Tí prišli len neskôr, keď tu Slováci už mali postavenú dedinu (Slováckú ulicu, Hlavnú ulicu, Hórnú a Dólnú uličku, vodné mlyny, kostol, vyklčované zúrodnené polia, vysadené vinohrady...).
Toho času v matrike máme také mená ako: Zubek, Kosnovský, Pavelka, Zeman, Tichák, Velký, Halušic, Hudeček, Martinák, atď. Keď začneme listovať v tej knihe, nájdeme v nej všeličo mimoriadne zaujímavé. Pravda, každého z nás môže zaujímať niečo iné. Je tam napríklad takáto zaujímavosť: V roku 1767 sa narodil malý Ján Hranko. Bol to vlastne Janko Hranko. Jeho otec bol Filip Hranko. V roku 1792 otec Filip Hranko zomrel. Vtedy jeho syn, ten spomínaní Janko Hranko, bol už Jano, veď už mal 25 rokov. No ešte zaujímavejšie je, že ten jeho otec, Filip Hranko, mal vtedy 100 rokov!
V roku 1794 zomrel Gregor Papuček, mal vtedy 92 rokov. Je zaujímavé pohrať sa trošku s myšlienkou: ten človek sa narodil r. 1702, bezmála pred 300 rokmi! A ten Filip Hranko sa narodil ešte v 17. storočí, v roku 1692! Niekde v okolí Trnavy môže jestvovať matrika, v ktorej sú títo páni zaregistrovaní medzi novonarodenými. Nebolo by od veci, keby to tam niekto z nás, Pilíšanov, našiel. Mohli by sme sa tak dozvedieť, z ktorých ďalších osád (okrem Šelpíc, o ktorých už vieme) sa sem naši predkovia (potomkovia našich ešte dávnejších predkov) vrátili, resp. odkiaľ ešte prišli tí, ktorých predkovia tu predtým nebývali.
Najčastejšie priezviská do roku 1800, ktoré sa podnes zachovali, sa zdajú byť nasledovné: Kosnovský, Bučanský, Papuček, Hudeček, Martinák, Grentek, Hofferek, Liko, Jánsky, Seifert (z rokov po 1784), Halušic,...
Mená, ktoré vtedy ešte v dedine boli, ale behom času pre rôzne príčiny zanikli: Tichák, Velký, Sivek (dnes ho síce už zase máme, ale zo Santova), Zeman, Kasparek, Drobinoha, Kosárek, Adamek, Repa, Rihák, Danko, Zubek... Niektoré z týchto priezvisk až donedávna existovali. Najstarší ľudia ešte v 1980-tych rokoch sa napr. pamätali, že v našej dedine boli “Repoví” aj “Drobinohoví”. Častou príčinou zaniknutia mena býva, že v rodine majú len dievčatá, ktoré meno ďalej nenesú. Príčinou môže byť aj vymretie, ale od začiatku 20. storočia aj dosť časté pomaďarčovanie priezvisk. Také priezviská ako Pusztai, Szamosvári, Pálvölgyi, Páncél, Polgár, Székely a pod., u nás vznikli v období medzi dvomi vojnami a aj od tej doby zámenou pôvodného slovenského na maďarské. Takéto mená sú zavádzajúce, lebo zatieňujú pôvod ich nositeľa, dávajú mylný obraz o etnickom zložení našej dediny. O príčinách toho by sa tiež dalo mnoho hovoriť.
Matrika je spočiatku písaná po latinsky. Zaujímavé je to aj preto, že ten, kto do nej zapisoval mená okolo r. 1800 (možno to bol ešte pán farár Pavol Jurkovič, alebo už pán farár Štefan Habáň, alebo niekto, kto ich prípadne zastupoval?), nehľadiac na toto pravidlo, zapisoval mená nie po latinsky, ale tak, ako ich od svojich veriacich počul, po slovensky: “Adam Kovalda, Mariana Jakubecz, Mariana Belohubová, Eva Bucsánszka, Mainics Jano, Helena Galdová”. Až na to, že sú písané maďarským pravopisom. Síce vtedy už literárna slovenčina Antona Bernoláka uzákonená bola, ale tieto pravidlá sa do Pilíšskych hôr ešte nedostali.
Pravda, z týchto matrík by sa dalo všeličo ešte “vyčítať”. Nikdy nestratia na zaujímavosti a čím ďalej, tým budú pre nás vzácnejšie.
9 bodov - 9 otázok - 9 odpovedí 68
V “slávnej a šľachetnej Peštianskej stolici” jednotlivé obce pilíšskeho okresu museli odpovedať na 9 bodov nariadenia jeho milostivého Veličenstva a odpoveď odoslať na patričné miesto s podpisom richtára a notára, potvrdenú bežne používanou pečiatkou dediny. Písal sa rok 1768.
Tých 9 otázok znelo nasledovne:
1. Či majú nejaké urbáry, ak áno, odkedy boli zavedené?
2. Tam, kde doteraz žiadne urbáry neboli, či boli zmluvy, alebo či sa poddanské roboty konali podľa obvyklých úzov alebo zvyklostí a odkedy sa začína, resp. bol zavedený čas vykonávaných robôt, prípadne možno pred terajšími zmluvami boli iné urbáry, ak áno, ktoré to boli, kedy sa začal terajší spôsob vykonávania robôt?
3. Kde niet žiadnych urbárov a žiadnych kontraktov, bez obvyklých a do úzu vziatych poddanských daní stojací okrem toho kedy a ako začali do tamojších zvykov pojaté roboty?
4. Každá z osád aké výhody a aké nevýhody má v chotári?
5. Koľko a aké role a lúky, stavebné pozemky má poddaný, pod koľko meríc osiva je jedno jutro zeme a na lúkach v príslušnom čase či sa môže kosiť otava?
6. Každý poddaný doteraz koľko dní roboty koľkými hovädami odviedol panstvu a pri odchodoch či sa počítalo s návratom poddaných, s ich robotou, alebo nie?
7. Devätiny doteraz odkedy a z čoho odvádzali, či je vo zvyku vydanie tých devätín v iných domíniach župy a čo ešte dali poddaní ročne v podobe iných daní svojmu zemepánovi, z čoho pozostávajú dane a dary, ktoré mu dávajú či už v hotových peniazoch alebo v naturáliách?
8. Koľko pustých stavebných pozemkov má každá osada, odkedy a z akej príčiny sa stali pustými a kto je ich majiteľom?
9. Či sú poddaní slobodní, alebo dediční?
x                    x                    x
Aj pilíšski prednostovia zhotovili svoju odpoveď.69 Je pre nás, potomkov vtedajších Pilíšanov, mimoriadne vzácna už aj len preto, že obsahuje mnoho zaujímavých informácií, poskytuje nám hodnoverný obraz o vzťahoch medzi našimi predkami a ich zemepánmi, pešťianskymi pavlínmi, otvára nám okienko do vtedajšieho života našej dediny. Najprv si pozrime slovenský (trošku zmodernizovaný) preklad tohto dokumentu a potom vytlačený text pôvodne rukou písaného originálu.
Obec Szent Kereszt
Richtárom tejto obce je Jano Vlasák, sudcom Michal Drobinoha, prísažní sú Jano Benkovič a Jano Rusňák, notár Tomáš Fierický. Text napísaný do deviatich bodov bol pred nimi prečítaný.
K prvému bodu. Urbár nikdy nemali.
K druhému bodu. Túto obec obsadili bez kontraktu, ale asi pred 12 rokmi mali prvý kontrakt so zemepánom, avšak ten sa im zdal byť ťažkým, aj Panstvo, aby im uľahčilo život, pred rokom vstúpilo s nimi do nového uznesenia. Podľa tohoto nového kontraktu obec platí 400 frt. a za túto sumu má po celý rok krčmu, jatku, dva potočné mlyny a jednu lúku Panstva. Ťarchu roboty si každý rok zamenia vyplatením tejto sumy.
K tretiemu bodu. Keďže majú kontrakt, tento bod sa ich netýka.
Ku štvrtému bodu. Medzi hlavné výhody sa dajú počítať v chotári nachádzajúce sa hory, z ktorých tak na domy, ako aj na kúrenie majú drevo zdarma. Vzhľadom na väčšiu podporu, majú povolené aj pálenie vápna a uhlia. Od každej vápennej pece, rozumej za drevo k nej potrebné, ako aj za pálenie uhlia, platia po 27 grošov, a oni všetky výrobky v Budíne a v Senondreji popredajú. Nevýhodu majú tú, že role majú vo vrchoch, ich obrábanie si vyžaduje ťazsiu prácu.
K piatemu bodu. Starší gazdovia sú sedemnásti, ktorí majú rovnako dobré zeme a každý z nich má po 5 jutár. Do jedného môžu zasiať tri, aj do druhého tri, do tretieho 1 1/2, do štvrtého 1, a do piateho podobne, tiež 1 mericu počas dvoch rokov, to jest 9 1/2 meríc. Okrem rozdelených zemí, tak starí ako aj na novej kolónii žijúci 40-ti gazdovia majú kopanice (vyklčované zeme - pozn. autora), kto viac, kto menej, kto ako sa po orbe usiloval, a do kopaníc niektorí môžu toľko siať, ako do vedľajších, za domami súcich apertinencií, a keďže tieto nie sú rozdelené, ani úplne vyklčované, ich počet ani nemohli povedať, ako ani to, kto koľko môže siať do svojich vyklčovaných zemí. Každý gazda si môže nakosiť za dva vozy sena spolu s lúkou Panstva, ale podľa Panstva to bolo na škodu, lebo z tých čo v minulom roku kosili, niektorí nechali trávu na svojich lúkach na koreni vyjsť navnivoč. Aj pre dedinu sa kosí takmer za štyri vozy. Otavu kosiť nezvykli.
K šiestemu bodu. Čo sa týka počtu robôt, keďže platia cenzus, iné dlhy nemajú, ale v peštianskom chotári lúky Panstva, na ktorých býva až 30 vozov sena, sú povinní pokosiť a poznášať, podobne pri vinobraní sú povinní zabezpečiť na jeden týždeň 12 oberačov a 8 putniarov. Okrem toho v szent-keresztských horách musia vyrúbať 30 siah dreva a na vozoch im to dopraviť, v ich chotári musia pre Panstvo zorať zeme pod deväť meríc zrna, zasiať to, skosiť a tam urodené zrno Panstvu odviezť.
K siedmemu bodu. Devätinu neplatia, ale iba osminu zo všetkých plodín, tak z medu, ako aj z kozliat. Z kureniec vhodných do kuchyne má každý gazda odovzdať Panstvu jeden pár a dvanásť vajec, želiari po jednom kurčati a šiestich vajciach. Od každej dojnej kravy musia odovzdať jednu dbanku masla a celá komunita má odovzdať tri teľce, alebo miesto nich tri srny.
K ôsmemu bodu. Nezastavaných stavebných pozemkov tu niet.
K deviatemu bodu. Sú voľní.
Jano Vlasák, richtár Michal Drobinoha, zástupca Tomáš Fierický, notár
SLOV84 (Pôv.: 84. str.) !!!
SLOV85 (Pôv.: 85. str.) !!!
SLOV86 (Pôv.: 86. str.) !!!
Nuž, takto to bolo toho času s našimi predkami a ich “milosrdnými” zemepánmi. Máme sa nad čím zamyslieť.
Vidíme teda, že v roku 1768 sa píše, že v Pilíši urbár, to jest takú listinu, ktorá by bola zhrnula majetky a urbárske povinnosti poddaných - nemali. Odzrkadľuje to počiatočný stav znovuzakladajúcej sa dediny. Naši predkovia sem prišli tak, že nemali so zemepánom (pavlínskou rehoľou) uzatvorenú zmluvu. Od r. 1747 sem postupne prichádzali a prvá zmluva bola uzatvoretá až okolo roku 1756. Obsah tej prvej zmluvy zatiaľ nepoznáme, ale vieme, že požiadavky zemepána voči dedine boli neznesiteľné. Túto skutočnosť dokonca uznal aj samotný zemepán a v roku 1767 uzavrel s Pilíšanmi novšiu zmluvu, aby zmiernil, “uľahčil” ťarchy svojich poddaných. Podľa tejto druhej zmluvy mali poddaní platiť ročne 400 forintov, za čo celý rok mali k dispozícii (mohli používať) krčmu, mäsiarsky obchod, dva potočné mlyny a jednu lúku Panstva. Vidíme teda, že už je tu krčma, obchod, už sú vápenné pece, páli sa vápno aj uhlie a vozí sa do Budína a Senondreja predávať.
Všimnime si, že v dedine sú starí gazdovia, tí čo sem prišli prvou vlnou, je ich 17 a majú po 5 jutár zeme. A spomína sa 40 gazdov, ktorí sa usadili “v novej kolónii” (vari na Hlavnej ulici?), prišli zrejme neskôr, druhou vlnou, im sa už ušlo menej zeme, určite aj na menej výhodných miestach, a ako vidíme, z čoho zmeškali, to sa usilujú dohnať klčovaním okrajových miest, rozširujú obrábateľnú plochu chotára. Čoskoro budeme poznať aj ich mená a rozlohu nimi vyklčovaných pozemkov.
Hodno sa zamyslieť aj nad skutočnosťou, že naši predkovia, ktorí “spod ťarchy roboty každoročne sa vykúpili vyplatením sumy 400 forintov”, čo všetko svojmu zemepánovi museli urobiť a zo svojich plodín a statkov odovzdať. Chodiť do peštianskeho chotára lúky kosiť, hrozno oberať, drevo tam voziť z pilíšskych hôr atď., atď. Čo sa naši predkovia po pilíšskych horách nabehali, kým chytili pre pavlínov tri srnky. Aj keď asi oprávnene môžeme predpokladať, že podobne nám, ani naši pilíšski predkovia po trošku humoru nechodievali do susedov, treba povedať, že ich život tu veru nebol ľahký, z odpovedí na spomenutých 9 bodov vysvitne, že to nebol špás a nakoniec, boli z toho tu aj vážne komplikácie.
SLOV56 (Pôv.: 53. str.) !!!
Typická vápenná pec mlynských gazdov. Takéto pece začiatkom 20. storočia ešte boli v okolí dnešného "Hórneho šenku", aj naproti pri sútoku Hárommezského potoka a Cerového potôčka; od 40-ych rokov už len pod Hlohom, a dve aj nižšie, pod Hlbokým jarkom
Ako sa žilo Pilíšanom
v posledných 30 rokoch 18. storočia?
Pavlíni novozískanú pôdu dali svojim poddaným do prenájmu. Usilovali sa týmto spôsobom dostať k čím väčšiemu zisku. Uskutočňovalo sa to zavedením neprimerane vysokých daní. Tento stav sa veľmi okato odzrkadluje napríklad v prosbopise, ktorý Pilíšania posielajú “Vysoko Dôstojnému Pátrovi Priorovi, svojmu milostivému Zemepánovi” 3. januára 1771. “Chudobní svätokrížski úbohí poddaní” sa obracajú na svojho “Vysoko Dôstojného Pátra Priora, svojho milostivého zemepána, ako na svojho Milosrdného Otca”. Prosia ho, aby nezvyšoval ich vlaňajšiu, ročne 400 forintovú daň na 600 forintov, keďže vyplatenie tak veľkej sumy im je veľmi ťažké...
Zdá sa, že srdcervúca prosba našich predkov sa nestretla s veľkodušnosťou ich “Milosrdného Pátra Priora”, lebo v nasledujúcich rokoch, počnúc od r. 1744, obyvateľstvo Pilíša výrazne začalo klesať až po rok 1782, kedy odrazu nastal veľký zlom: od 1782 do 1783, teda za jediný rok počet obyvateľov Pilíša klesol o 75 osôb. Keďže vtedy v Pilíši žiadni Tatari, žiadni Turci nevystrájali, ani mor nepustošil, mohlo sa to stať len tak, že tí najchudobnejší, ktorí tu nehnuteľným majetkom viazaní ešte neboli, začali dedinu postupne opúšťať. Utiekli od pavlínov späť, odkiaľ prišli, alebo ak mohli, ušli do iných krajov, kde našli lepšie šance na prežitie. K takémuto predpokladu nás núti skutočnosť, že z celkového počtu 518 obyvateľov (1774) tu ostalo len 396 (1775).
Pavlíni, ak chceli mať celý chotár obrobený, alebo ak ho chceli ďalej zveľaďovať v záujme zabezpečenia svojich vysokých ziskov, boli nútení doviesť si ďalších poddaných. Je celkom logické, že to už nemohli byť ďalší Slováci z okolia Trnavy. Tí tam už dobre vedeli, že do Pilíša sa ísť nevyplatí. Určite to vedeli, lebo podľa archívnych listín, Pilíšania udržiavali živé styky so svojimi tamojšími rodákmi. Tí chodievali do týchto krajov cez pilíšsky chotár a odniesli si zvesti domov. Tento stav nám dokazuje aj chotárny názov Pri Moravke. Toto miesto sa nachádza nad Golvavou studienkou vedľa Huťskej cesty, ktorou rodáci Pilíšanov zo severu prechádzali, na tomto mieste si oddýchli, napili sa dobrej vody a tak išli ďalej. Raz pri takomto oddychu zomrelo im tam mladé dievča, pochádzajúce z Moravy. Od tých čias je to miesto “Pri Moravke” (literárnou slovenčinou by to malo byť “Pri Moravanke”).
Pavlíni teda boli nútení poobzerať sa po iných krajoch. Boli to kraje nemecké. Tam ešte tunajšie pomery nepoznali a novší (nemeckí) obyvatelia veľmi pravdepodobne okolo roku 1784 k nám prišli.
Čo nám prezrádza anomália
krivky počtu obyvateľov?

Pozrime si teraz, ako sa vyvíjal početný stav obyvateľov Pilíša. V Archíve Peštianskej župy (PML - Pest Megyei Levéltár) sú uložené medzi mnohými dokumentami aj Výňatky zo súpisu obyvateľstva Peštianskej župy za rok...70 Povyberáme si údaje vzťahujúce sa na dedinu Pilíš, resp. Szent Kereszt, nakreslíme si súradnicové osy X a Y. Na X nanesieme roky od 1770 do 1800, a na Y - počet obyvateľov za jednotlivé roky. Ak takto získané body pospájame, dostaneme krivku zmeny počtu obyvateľov za posledných 30 rokov 18. storočia.
SLOV58 (Pôv.: 57. str.) !!!
Krivka vývoja počtu obyvateľov dediny za posledných 30 rokov 18. storočia

Krivka je veľavravná a zaujímavá. Vidíme na nej, že po roku 1774, keď počet obyvateľov je 518, postupne začne klesať a o 8 rokov neskôr, r. 1782 v dedine žije už o 47 ľudí menej. Namiesto prirodzeného vývinu tu máme neprirodzený úpadok. Z r. 1782 na 1783 (za jediný rok!) klesne obyvateľstvo o 75 osôb a je ich už iba 396! Potom sa niečo stane (prísun väčšej skupiny ľudí?), lebo za krátky čas počet obyvateľov prudko vzrastie, a v roku 1785 už je tu o 130 obyvateľov viacej, ich celkový počet činí 526, čo je viac ako kedykoľvek predtým. Potom už táto krivka prirodzeným spôsobom rovnomerne stúpa.
Keďže krivka počtu obyvateľov v danom období má iba jeden takýto anomálny zlom, je veľmi pravdepodobné, že práve táto anomália je svedkom prísunu nemeckého obyvateľstva do našej dediny. Aj keď konkrétne dokumenty zatiaľ o tom nemáme (tie bude musieť ešte niekto nájsť), zdá sa, že je to tak, podporuje to nepriamo aj celý rad ďalších dokumentov.
Pilíšsky Prosbopis
Dôstojný Páter Prior, náš milostivý Zemepán!
My, nižšie uvedení Szent Keresztskí biedni a úbohí Poddaní, nútení sme v tejto našej núdzi obrátiť sa na Dôstojného Pátra Priora, milostivého Zemepána, ako na nášho Milosrdného Otca. Lebo jedine, po Svätom Veličenstve pána Boha, v milostivých našich Zemepánoch máme všetku našu nádej. Preto s veľkou pokorou prosíme Dôstojného Pátra Priora, nášho milostivého Zemepána a všetkých Ctených Pánov členov Conventu, aby nás nepriviedli na platenie tých šesťsto forintov /: veď aj tak len horko-ťažko si vieme zarobiť na každodenný chlieb:/, lež nech nás ráčia nechať pri platení štiristo forintov ako vlani, keďže i tak okrem štyristo forintov nám mnoho ťažkostí zapríčiňuje aj naša Robota, ako sme to už spomenuli, priemerným spôsobom dohromady prináša stoosemdesiatdva forintov a osemdesiat drobných. Itest 182 f. 80 k. Vzhľadom na to berte do ohľadu, naši milostiví Zemepáni, ako ťažko padne tých mnoho peňazí zložiť, okrem toho všetky roboty vykonať, preto zmilujte sa nad nami, naši milostiví Zemepáni, a nezvyšujte nám ďalej dane, lež nás ráčte nechať pri vlaňajšom Contracte, začo Vám, milostivým Pánom svojich nehodných sluhov, svojimi každodennými nehodnými modlitbami sa Vám pousilujeme odvďačiť. Týmto sa porúčame a ostávame.
Dátum Szent kereszt, 3. januára 1771.
Dôstojnému Pátrovi Priorovi
nášmu milostivému Zemepánovi
Ponížení Služobníci
Szent Keresztskí biedni
úbohí Poddaní
Žiada sa tu poznamenať, že list bol napísaný rukou a po maďarsky. Existuje ešte jeden tomuto podobný prosbopis, ktorý je miestami ešte žalostnejší. Keďže ten nie je datovaný, dá sa predpokladať, že to bol prvý pokus, na základe ktorého bol potom napísaný tento druhý, konečný variant. Pozoruhodná je skutočnosť, že autor prosbopisu, pravdepodobne maďarčinu najlepšie ovládajúci Pilíšan (možno to bol pán farár), dosť slabo ovládal maďarčinu.
SLOV91 (Pôv.: 91. str.) !!!
Fragmenty z 18. storočia
Sme ešte stále v 18. storočí. Aj keď o tom období už všeličo vieme, stále je ešte dosť takých “odkrytých” dokumentov (listín a máp), ktoré naše poznatky o vtedajšom živote Pilíšanov môžu doplniť a obohatiť. Tak napríklad z roku 1770 máme jeden významný dokument uložený v Archíve Peštianskej župy. Písaný je ešte v latinčine, čo zapríčiňuje často latinizovaný, to jest skomolený zápis priezvisk. Uvádzam preto popri pôvodnom latinskom texte aj jeho slovenskú verziu.
Conscriptio Vinearum in Processu Pilisiensi existentium
(Súpis vinohradov jestvujúcich v Pilíšskom okrese)
Possessionis Szent Kereszt	Slovenský prepis mien		Vinea fossorum
Pilíšske majetky					Obrábané vinohrady
(Mená majiteľov)							(u. j.)
1. Michael Kosztolányi		Michal Kosztolányi			3
2. Philipus Remes		Filip Remeš				1
3. Georgius Elias		Juraj (Ďuro) Eliáš			1/2
4. Venceslaus Hurta		Venceslav Hurta			6
5. Iohannes Mikolaj		Ján Mikolaj				1
6. Georgius Jurcsik		Juraj (Ďuro) Jurčík			1/2
7. Ladislaus Kovalda		Ladislav Kovalda			6
8. Josephus Hugyecsek		Jozef Hudeček				1
9. Andreas Kollár		Andrej Kollár				1
10. Michael Kresák		Michal Kresák				1
11. Paulus Paulenák		Pavol Pavleňák			1/2
12. Jacobus Kosznóvszky	Jakub Kosnovský			1/2
13. Josephus Bakaj		Jozef Bakaj				1/2
14. Mathias Sengerik		Matej Sengerík				2
15. Franciscus Kiss		František (Fero) Kiss			1/2
16. Georgius Trauslan		Juraj (Ďuro) Trauslan			25
17. Ioannes Gasparik		Ján Gašparík				2
18. Ioannes Kallecz		Ján Kadlec				1/2
19. Ioannes Benkovics		Ján Benkovič				1/2
20. Ioannes Miesurek		Ján Miešúrek				1/2
21. Philipus Hranko		Filip Hranko				5
22. Jacobus Rusnák		Jakub Rusnák				3
23. Nicolaus Remes		Mikuláš Remeš				1
24. Michael Halusicz		Michal Halušic			2
Anno 1770			PML CC-II-6		Summa: 39 1/2 uh. jutár
Tento súpis nám jasne ukazuje, že:
- v roku 1770 v Pilíši (Szent-Kereszte) ešte žiadni Nemci nežijú. Nevidíme tu ani jedno z typických nemeckých mien dnešnej našej dediny, ako sú Seifert, Glück, Spiegelhalter, Roob, Holzapfel, Hoglmayer a pod. Tie sa objavia len neskôr.
- Slováci, ktorí sa tu znovu usadili, vysádzali vinohrady. Vie si niekto predstaviť, že keby tu bývali aj Nemci, ani jeden z nich by nebol mal vinohrad? Ťažko si je niečo také predstaviť. Skôr je pravdou, a tento súpis je toho dôkazom, že Slováci tu vysádzali a obrábali vinohrady, pestovali hrozno tak, ako aj rôzne iné plodiny, a keďže k tomu potrebovali aj voly a kone, zaoberali sa aj chovom dobytka, čo máme už predošlými archívnymi dokumentami dokázané.
x                    x                    x
Z februára r. 1773 máme spísané mená 42 obyvateľov majetku Szent Kereszt s označením rozlohy nimi vyklčovaných a používaných pozemkov existujúcich mimo urbárnej tabuľky v pilíšskom okrese Peštianskej župy (PML. CC. II. 7.):
Mená obyvateľov	Slovenský prepis mien	Okrajové pozemky
1. Jacobus Nagy			(Jakub Nagy)			-
2. Martinus Kolar			(Martin Kolár)			-
3. Michael Kohuth			(Michal Kohút)		-
4. Philipus Hranko			(Filip Hranko)			-
5. Jun. Mart. Remes		(Martin Remeš ml.)		-
6. Michael Kosztolanyi		(Michal Kosztolányi)		-
7. Joanes Drobinoha		(Ján Drobinoha)		2
8. Jacobus Kosznovszky		(Jakub Kosnovský)		1
9. Philipus Hranko			(Filip Hranko)			9
10. Michael Drobinoha		(Michal Drobinoha)		6 2/4
11. Georg Kossarek			(Juraj /Ďuro/ Kosárek)		9
12. Michael Kosztolanyi		(Michal Kosztolányi)		9 2/
13. Venc: Hurta			(Venceslav Hurta)		22
14. Joan Heer			(Ján Heer)			3
15. Joan Vlaszak			(Ján Vlasák)			3 2/
16. Joan Kosznovszky		(Ján Kosnovský)		10
17. Joan Matkovics			(Ján Matkovič)			5 2/
18. Jos. Hugyecsek			(Jozef Hudeček)		1 2/
19. Anto: Majer			(Antonín Majer)		4 2/
20. Mar: Belonek			(Martin Belonek)		6 2/
21. Georg Langrott			(Juraj /Ďuro/ Langrott)	1
22. Joan Rab			(Ján Rab)			2
23. Matt. Vidovics			(Matej Vidovič)		4 2/
24. Steph. Bucsánszky		(Štefan Bučánsky)		6 2/
25. Mich. Bucsánszky		(Michal Bučánsky)		3 2/
26. Georg. Gyurcsek		(Juraj /Ďuro/ Ďurček)		2 2/
27. Mich. Kohuth			(Michal Kohút)		12
28. Martin. Gyurak			(Martin Ďurák)		6
29. Venc: Kovalda			(Venceslav Kovalda)		2 3/
30. Venc: Zubek			(Venceslav Zubek)		5 1/
31. Mich. Grentek			(Michal Grentek)		2 1/
32. Franc: Kiss			(František /Fero/ Kiss)		1 2/
33. Martinus Urbanek		(Martin Urbánek)		10 2/
34. Georg Joan			(Juraj /Ďuro/ Johan)		10 2/
35. Joanes Blaho			(Ján Blaho)			1 2/
36. Georgius Elias			(Juraj /Ďuro/ Eliáš)		2 2/
37. Thomas Paulenak		(Tomáš Pavleňák)		5
38. Sen. Mart. Remes		(Martin Remeš st.)		1 2/
39. Jun. Mart. Remes		(Martin Remeš ml.)		4 2/
40. Anton Mudry			(Antonín Múdry)		3
41. Joanes Pavel			(Ján Pavel)			3
42. Joanes Kadlecz			(Ján Kadlec)			1 2/4
						Summa: 192 3/4 uh. jutár
Tento dokument je jasným dôkazom toho, že Pilíšania postupne (hľa, ešte aj po 26 rokoch od znovuzaloženia dediny) klčujú zarastené oblasti a rozširujú ornú pôdu, zveľaďujú chotár. Zároveň vidíme, že ani v r. 1773 ešte niet v menoslove tých nemeckých priezvisk, ktoré by už znamenali prítomnosť nemeckej časti obyvateľov Pilíša.

Pilíš v Oficiálnom súpise osád Uhorska z r. 1773
V Uhorsku r. 1773 sa konal úradný súpis osád, medzi nimi nájdeme aj údaje našej dediny (samozrejme, v latinčine).71 V zátvorke udvádzame aj slovenský preklad:

Nomina Locorum in Lingua
(Meno osady v jazyku)
latina (latinskom):	Sz. Kereszt
hungarica (maďarskom):	Sz. Kereszt
germanica (nemeckom):	Pilisch
slavonica (slovenskom):	Piliss
Est Pagus vel Oppidum: pagus
(Je to dedina alebo mesto): (dedina)
Habet Ludimagistrum:	1
(Má učiteľa):	(1)
Principaler in eodem viget Lingua:
Slavonica
(Ako prvotný tam žije jazyk): (slovenský)

Tento dokument je tiež nepriamym dôkazom skutočnosti, že v dedine Pilíš ešte stále žijú len Slováci. Nemecký jazyk sa nespomína. Zároveň tu máme opäť potvrdené, že naša dedina po slovensky sa volá Pilíš, ba čo viac, aj po nemecky. Szent-Kereszt, to je len jej novodobé, pavlínskymi mníchami “darované” meno. Tak sa naša dedina predtým nevolala.
Všimnime si ešte, že Pilíš už v roku 1773 má svojho učiteľa! To pravda, vôbec nemusí znamenať, že skôr ho nemala. Tento dokument je však dôkazom toho, že počiatok histórie vyučovania v našej dedine nemôžeme klásť na neskoršiu dobu.
Ladislav Malý, jeden z autorov monografie susedného Santova72 v tejto súvislosti píše nasledovne: “V dedine Pilis-Szent-Kereszt, toho času filiálke Santova nachádzajúcej sa pod patronátom peštianskych Pavlínov, od roku 1722... učiteľom školy - ktorá má 10 žiakov - je Martin Čebák.”
SLOV96 !!!
SLOV95 !!!
V Biskupskom archíve Stoličného Belehradu sú uložené materiály o histórii školstva dávnych čias a zápisnice niekdajších kanonických vizitácií. V nich sú aj zmienky o škole a učiteľoch. Medzi inými tu máme aj Tabuľku súpisu učiteľov budínskeho okresu, patriacich santovskej farnosti a jej filiálke v Pilis-Szent-Kereszte. Podľa nej dedina Pilis-Szent-Kereszt má obecnú (základnú) školu, jej učiteľom skutočne je Martin Čebák, svetský učiteľ. Vyučuje z knižiek: Latinsko-slovensko-nemecká abeceda a Základy latinského jazyka. Za svoju prácu dostáva 30 florenov v hotovosti a 16 meríc pšenice. Zakladateľmi školy sú peštianski pavlínski otcovia. Dozvieme sa ešte, že dedina knižnicu nemá, a že do školy “aliquando” (niekedy) chodí až 10 žiakov! Ak berieme do úvahy, že dedina toho času už mala vyše 200 detí (obyvateľov od 15 rokov mladších), nuž nebola to príliš veľká návštevnosť.
Z ďalšej súdobej listiny sa dozvieme, že učiteľ Martin Čebák je zároveň aj notárom dediny, jeho žiaci sú všetci katolíckeho vierovyznania. V škole sa učia čítať, písať, slabikovať, skloňovať a stupňovať. Podľa tejto listiny “učiteľ za svoju učiteľskú a notársku prácu dostáva stanovený plat 40 florenov, 20 meríc obilia a 1 voz sena...”
Nemecká mapa inžiniera Andreja Kneidingera73
Táto mapa pochádza z roku 1778 a znázorňuje chotár nie našej dediny, ale susedného Santova. My sme tu doslova len okrajovou záležitosťou. Avšak na mieste označujúcom vnútornú časť našej dediny je napísané opäť jej starodávne meno Pilis, to jest Pilíš. A aby nikto neostal v pochybnostiach že ide o meno dediny, pozdĺž santovsko-pilíšskej chotárnej hranice je napísané: Bezierch von Dem Dorf Pilis, to jest: Oblasť dediny Pilíš. Čiže, Pilíšom nazýva nie miesto niekdajšieho opátstva, ani nie rumovisko jeho kláštora, ale výrazne a jednoznačne našu dedinu.
SLOV98 !!!
OL. Kamarai térképek (116. sz.) S-11 830:74

SLOV99 !!!
Na okraji tejto mapy sú mená obyvateľov Santova, a tie sú sčasti zhodné s menami Pilíšanov. Vyberme si napríklad meno Bakaj. Je to slovenské meno utvorené zo slovesa “bakať”. V slovenčine sú časté také mená. Máme ich veľa: nebehať - Nebehaj, habať (sa) - Habaj, kutiť - Kutej, rafať - Rafaj, gabať - Gabaj, máčať - Máčaj, mátať - Mátaj a mnoho ďalších. Nikto nikdy toto meno v Pilíši, ani neskôr v Mlynkoch nevyslovoval v podobe Bakai (chodili sme Bakajom, stretli sme Bakaja a pod.), iba maďarskí úradníci to tak zapisujú, ako keby to bolo maďarské priezvisko utvorené z mena osady Baka koncovkou -i. V našej dedine však tvar Bakai naši ľudia nikdy nepoužívali.
Ďalej tu nájdeme správne zapísané meno Trkal. Je to tiež tvorené od slovesa “trkať”. Takých mien tiež máme veľa: navrátiť - Navrátil, zdražiť - Zdražil, hrabať - Hrabal, nezvať - Nezval, kálať - Kálal a podobne. Spomíname to preto, lebo pod vplyvom maďarčiny sa toto priezvisko tiež nesprávne používa, keď aj muž je často Trkala: Michal Trkala. Malo by to byť Michal Trkal, tak, ako na tejto mape je: Paul Trkal, Georg Trkal.
Máme tu aj meno Vogyeradszký. Aj keď je tu zapísané maďarským pravopisom, predsa je podľa výslovnosti zaznamenané správne. Slovenským pravopisom sa má písať Voderadský (od zemepisného názvu Voderady). Dnes sa však už všeobecne píše v podobe Vogyeraczki, čo je už zápis skomolený, čiže nesprávny. Správne je tu zapísané aj meno Liko, ktoré sa dnes už všeobecne píše s dlhým ó na konci: Likó. Zaznamenávame teda častú deformáciu našich slovenských priezvisk. Príčinou toho je to prostredie, v ktorom žijeme. Tá skutočnosť, že naše slovenské mená a priezviská zapisujú do matrík a najrôznejších dokumentov úradníci, ktorí našu reč, pravidlá slovenského pravopisu nepoznajú. Aj to patrí do našej histórie.
Pred ukončením objasnenia histórie Pilíša (Szent-Keresztu) 18. storočia bude veľmi osožné a poučné predstaviť Čitateľovi ešte dva ďalšie nesmierne vzácne dokumenty: dve mapy z roku 1771. Autorom jednej z nich (tej krajšej) je zememeračšký inžinier Anton Balla,74 kým tá druhá je kópia tej prvej, ktorú zhotovil ďalší zememeračský inžinier Samuel Coroni.75 Keďže sú to mapy neskoršieho vydania než tie doterajšie, opäť tu máme príležitosť objavovať určité zmeny, ďalšie výsledky práce Pilíšanov. Je na nej zakreslených už 83 domov, medzi nimi aj dva také domy, pri ktorých je zakreslený mlyn. Čiže mlyny už pracujú. Vykopaný je už aj kanál, ktorý vychádza od bodu, kde sa krížia Hlavná ulica a Hlboký potok, prechádza záhradami pod Kostolnou uličkou (ktorá je už vyznačená a má už 5 domov) a vteká do vodnej nádrže akoby pred dnešnou školou a hneď pod ňou je zakreslený prvý mlyn, kým asi na mieste dnešného domu Lechnerovcov (Minárovho Fera) je zakreslený druhý mlyn. Čosi veľmi podobné znakom týchto mlynov je zakreslené aj “Pri péckách”. Či to bol tretí mlyn, a či niečo iné, to je zatiaľ záhada. Tam tá voda totiž nemá spád. Tvrdiť, že tam bol tretí mlyn sa zatiaľ dá len s rezervou. Vyžadovalo by si to ešte ďalšie dôkazy.
SLOV100 !!!
Fragment z mapy inžiniera Samuela Coroniho,
ktorá označuje 3 mlyny. Je to kópia mapy Antona Ballu z roku 1771.
Zaujímavé je zahľadieť sa na domy našej vtedajšej dediny a hádať, ktoré sú to, či dnes ešte stoja z nich niektoré. Jedno je isté: najstaršia je Slovácká ulica, potom nasleduje Kostolná a Hlavná. Nevidno ešte Šelpice, ani Vyhoň, ani Hornú a Dolnú uličku (na mieste posledných dvoch už je niekoľko domov, ale uličky ešte nie sú vyznačené). Najväčšou udalosťou v dedine určite bolo dostavanie kostola v roku 1766. Ten kostol, samozrejme, je tiež zakreslený, veď má už päť rokov. Mapa je stále ešte písaná po latinsky: Templum = kostol, Possessio = majetok, Rivulus = potôčik, Rudera antiqvi Claustri = ruiny niekdajšieho kláštora, atď. Sú na nej aj niektoré maďarské výrazy (Szent Kereszt, Mélly Patak a pod.). Je tu aj kapitálna chyba, ktorá nás nemusí mýliť. Cesta vychádzajúca z dediny na Santov je označená slovami “Szent Lászlói út”, čo je nezmysel.
Mapa, a hlavne jej legenda (vysvetlujúca textová časť) obsahuje aj celý rad slovenských zemepisných názvov, čo pre nás, milovníkov Pilíša, bude určite viac než zaujímavé. Tak napríklad na mape máme označený Drenovi Verch, po našom Drínový vrch; Viszoki Verch (Vysoký vrch), v textovej časti sú názvy: Cservena Barina (Červená barina), Kesztűcz (Kestúc), Pilis (Pilíš), Osztra Skala (Ostrá skala), Hlboki Potok (Hlboký potok), atď.
Inak, mapy boli zhotovené preto, aby opísali územia medzi obcou Komory Santovom a obcou zbožných otcov Pavlínov, Szent Keresztom a aby vyznačili v priestore sporné chotárne línie. Vyznačujú ich nasledovne:
Szent-Keresztský vodca
1. Od posledného demolovaného (zváľaného) rudného kopca medzi územím Čívu a Santova,
2. odtiaľ všade cestou vedúcou zo Santova cez Kestúc do Ostrihomu,
3. z ktorej otáčajúc sa stúpame k pôvodnej starej, teraz už neexistujúcej
Hlbokej ceste s vymletým kamením,
4. Hlbokou cestou skôr než vystúpi na končiar Vysokého vrchu a končiac východným svahom Drienového vrchu,
5. stále vyznačeným smerom, kým trvá južná udržiavaná cesta vedúca z obce Santov do Szent Keresztu,
6. popri ceste vedúcej do lesa,
7. odtiaľ sotva na tri ordiare diametricky na okrúhly močiar, ktorý v Szent Kereszte Slováci nazývajú Červenou barinou.
8. Na istom mieste, kde sa dvíha rudný kopec, odtiaľ ako sa bokom prejde medzi Santovom a Čobánkou je v roku 1776 právnicky potvrdené,
9. na inom mieste, kde sú takéto isté rudné kopce, od nich bočne sa dvíha vrch Hólyagos alebo Kövecses, kým
10. zostupujúc cez priepasť a skaly ku Hlbokému potoku, kde sa zlieva s iným menším potôčkom, ktorý vyviera z Lieskovej studienky.
V obci Pilíš (po maďarsky Szent Kereszt) sa teda všeličo postavalo (domy, mlyny), v jej chotári Pilíšania vyklčovali obrovské územia a zúrodnili ich, viacerými mapami boli vyznačené hranice jej chotára, ktoré boli znovu a znovu upresňované a potvrdené. Pilíšania dreli, a keďže odvádzali svojim zemepánom obrovské dane, žilo sa im tu veru neľahko.
Medzitým pavlíni zo svojho zisku čosi investovali aj do dediny. Najprv postavili vo vtedajšom cintoríne už spomínanú kaplnku, potom na jej mieste kostol, a... to bolo všetko. Viac už ani nemohli, lebo cisár Jozef II. 7. februára 1786 rehoľu pavlínov zrušil.76 Územie niekdajšieho Pilíšskeho opátstva, v poslednej dobe vlastnené pavlínmi, prešlo do vlastníctva Pilíšmarótskeho cirkevného fondu (Fundus Religionis). Dedina Pilíš (maďarským názvom Szent-Kereszt) v ňom dostala svojho nového zemepána. Avšak stav poddaných, našich predkov, sa od toho podstatne nezmenil. V roku 1800 vedľa kostola bola postavená aj fara. Kostol sa tým stal farským kostolom, pri ktorom účinkuje farský úrad. Dovtedy tu bolo len miestne kaplánstvo. Prvým kaplánom bol Jozef Richter.
súhrnný obraz obyvateľstva Pilíša pri konci 18. storočia
Keďže máme k dispozícii nie “najaktuálnejšie” údaje, teda nie z roku 1800, treba povedať, že všetkého (domov, rodín,...) je tu o trošičku menej. Nie o veľa, veď za cca. 15 rokov tu až taký veľký rozvoj nebol. Naše údaje pochádzajú z rokov 1784-87, z prvého sčítania ľudu v Uhorsku.77 Pritom tieto údaje z Pilíša boli zozbierané najneskôr r. 1785, keďže zemepánmi obce sú ešte pavlíni (táto rehoľa totiž už v nasledujúcom roku bola zrušená).

Právne postavenie:		obec
Majiteľ:	peštianski pavlíni
Počet domov:			83
Počet rodín:			105
Počet právne tu žijúcich obyvateľov:
				528
Počet mužov ženatých:		107
Počet mužov neženatých:		162
Počet všetkých mužov:		269
Počet žien:			257
Kňaz: 				-
Šľachtici: 			-
Úradníci: 			-
Občania: 			-
Spomedzi mužov sedliakov je:	28
Občianskych a sedliackych dedičov je:
				27
Želiarov je:			96
Iných (veľmi chudobných) je:	16
Vojaci na dovolenke sú:		2
Dorastencov (1-12 ročné deti):	83
(13-17 ročných):			17

Obec figuruje pod menom Szentkereszt, bez predlohy “Pilis”. Zrejme preto iba tak, lebo je uvedený len úradný maďarský názov. Z  údajov vidno, že je tu 22 rodín, ktoré nemajú vlastný dom. Bývajú buď u niekoho v podnájme, alebo sú to mladé rodiny, žijúce v jednom dome s rodičmi.
Významné roky a udalosti 18. storočia
Na konci toho všetkého, čo sme si povedali o našej histórii 18. storočia, urobíme si krátky prehľad niektorých dôležitých udalostí tohto obdobia.
1747 - Po tureckej dobe prvá správa o našej dedine pod heslom Sub Monte Pilisiensi.78 Zapísaných je 6 rodín.
1752 - V dedine býva už 20 rodín.
1757 - Pavlíni si postavili malú kaplnku na mieste dnešného kostola.
1758 - Zhotovená bola prvá úradná pečiatka dediny. Má oválny tvar, znázorňuje dvojitý kríž, heraldicky po pravej strane lemeš, po ľavej strapec hrozna. V políčku medzi vonkaším a vnútorným oválom je nápis: SANCTA CRUCEM 1758. Jej rozmery sú 22x20 mm.
1760 - V dedine býva už 100 rodín.
1762 - Do matriky sa začínajú zapisovať úmrtia.
1765 - Začnú stavať kostol.
1766 - Kostol dostavajú.
1767 - V novom kostole prebiehajú bohoslužby (farár: Pavol Jurkovič), novonarodené deti sa krstia v kostole a evidujú sa v matrike.
1771 - Dedina svojmu majiteľovi, pavlínskemu priorovi (predstavenému) píše srdcervúci prosbopis, v ktorom ho prosí, aby nezvyšoval dane zo 400 forintov na 600, lebo mnohí ani tých 400 ročne zarobiť nevedeli. List je zaujímavý aj z jazykového hľadiska. Obsah listu svedčí o hroznom vykorisťovaní našich predkov ich majiteľom.
1772 - Prvá správa o tom, že v dedine je vyučovanie, učiteľom je Martin Čebák.
1783 - Vyznačili miesto nového (dnešného) cintorína (starý bol okolo kaplnky, neskôr kostola). V tom roku ho aj vysvätili a od tej doby sa tam pochováva.
1784 - Do dediny príde väčšia skupina (asi 130) Nemcov, čím sa zvýši počet obyvateľov z 396 na 526.
1786 - Cisár Jozef II. rehoľu pavlínskych mníchov zrušil. Dedina prejde do majetku Pilíšmarótskeho cirkevného fondu (Fundus Religionis).
V dedine žije už 105 rodín a má 528 obyvateľov.
1800 - Vedľa kostola sa postavila fara. 27. mája Kráľovská miestodržiteľská rada v Budíne vydala nariadenie, aby v Mlynkoch bol uvedený do úradu kaplán. Jeho byt nech je v dome vedľa kostola, kde býva aj notár. Stoličnobelehradský biskup Jozef Wurum toto nariadenie vykonal a cirkevnú obec potom pravidelne navštevoval pri. tzv. kanonických vizitáciach (cirkvou ustanovených kontrolných návštevách). V tomto roku sa do matriky začínajú zapisovať aj sobáše.
SLOV105 !!!
Na prelome dvoch storočí
Prelom storočí je vždy dôvodom na to, aby sme sa aspoň letkom pozreli do predošlého storočného obdobia, zhrnuli stručne jeho diania a na tomto základe postúpili ďalej. Vyžaduje si to aj logika historického vývinu, veď, aj podľa J. M. Hurbana, “bez vedomostí o sebe a predkoch svojich” by sme boli iba “hromádkou koží otrockých”. Všetky predošlé diania sú základom pre vytváranie práve aktuálnej súčasnosti, ktorá bude schodom, či odrazovým mostíkom do našej budúcnosti.
18. storočie Pilíša bolo storočím znovuzaloženia dediny, vyklčovania a zúrodnenia jej širokého a ťažko obrábateľného chotára, uvedenia do normálneho chodu poľného a lesného hospodárstva, vytvorenia ciest, vysádzania vinohradov a ovocných sadov, rozhýbania dvoch (možno aj troch?) vodných mlynov, postavenia vápenných piec, otvorenia kameňolomov a pálenia vápna, pálenia dreveného uhlia, oživenia mnohých remesiel, postavenia kostola, vyznačenia cintorína a postupného zosúladenia každodenného života dedinskej spoločnosti so všetkým, čo k tomu patrí. Patrí k tomu predovšetkým a nadovšetko aj tých okolo 90 domov, ktoré tu obyvatelia tejto dediny v rozpätí rokov 1747-1800 postavili. Vykonali to všetko aj napriek tomu, že majitelia, resp. zemepáni Pilíša (podľa ich vôle Sancta Crux-u, alebo Pilis-Szent-Keresztu) tu vytvorili pre nich skôr plačlivé údolie než zasľúbenú zem, čoho nápadným svedkom je aj už predstavený prosbopis “biednych a úbohých szent-keresztských poddaných” z roku 1771.
V prvom svojom polstoročí naša znovuzaložená dedina zažila aj svoju prvú veľmi vážnu krízu, keď v období medzi r. 1774-1783 - z doteraz nie celkom objasnených príčin - stratila až 23,5% svojho obyvateľstva. Následne už v roku 1784 sem bolo prisunutých okolo 130 nových obyvateľov nemeckej národnosti. V roku 1786, po zrušení pavlínskej rehole, dedina prešla do majetku nového zemepána: pilíšmarótskeho cirkevného fondu, čo pre ňu - ako to čoskoro uvidíme, - opäť nijakou výhrou nebolo.
Od tej doby prešlo 14 rokov. Píše sa rok 1800. Novší obyvatelia sa usadili medzi pôvodnými a postupne si zvykli. Dedina sa ukľudnila. Má všetko, čo v takej dedine má byť: kostol, najnovšie aj novú faru, farára a bohoslužby, učiteľa a vyučovanie... Sledujme teda pozorne ďalej vzrušujúce osudy našich predkov v nastávajúcom novom storočí. Je to storočie, do ktorého už takmer až po dno siaha aj pamäť tých najstarších Pilíšanov, našich súčasníkov: “Starý tato spomínali, že jejích starý tato mali také široké gate a veľký klobúk...” - a hľa, už sme na začiatku 19. storočia. A niekedy nás prekvapí, že tá ľudská pamäť dokáže byť až neuveriteľne presná a spoľahlivá.
Ak 18. storočie našej dediny bolo rušné a bohaté na neobyčajné udalosti, tak treba už vopred povedať, že ani v 19. storočí to nebude inak. Noví zemepáni dediny už v roku 1813 rozbiehajú proti Pilíšanom urbárny spor, ktorý trvá viac ako dve tridsaťročné vojny za sebou. Končí sa až v 1880-tych rokoch! Táto skutočnosť do našej dediny veľa pokoja, zrejme, nedoniesla. Tesne s tým súvisí aj pretrvávajúca chudoba, mimoriadne nepriaznivo ovplyvňujúca všeobecný zdravotný stav obyvateľstva, ktoré hneď v prvej polovici storočia zaznamenalo aj dva tragické poklesy. A podľa starodávnej ľudovej skúsenosti, podľa ktorej “chudobnému aj z hrnca vykypí”, v druhej polovici storočia v dedine pustošil veľký požiar a vinohrady zamoril škodca viniča vyciciavajúci šťavu z koreňov - fyloxéra. Ľud našej dediny 19. storočie teda skôr pretrpel než prežil. No prežil ho, vďaka svojej vynaliezavosti a životaschopnosti.
Začiatok 19. storočia
Píše sa teda rok 1800. Hlavné črty jadra našej dediny sú už vytvorené. Stoja ulice, už 34 rokov tu stojí kostol, vedľa neho novučičká budova fary a opodiaľ nový, vysvätený, 17 rokov používaný cintorín. Dva (ba možno aj tri?) mlyny niže Slováckej ulice svedčia o tom, že dedina má v pilíšskom regióne jedinečné priemyselné odvetvie: mlynárstvo. Okrem toho sa tu páli vápno, drevené uhlie, prekvitá lesné a poľné hospodárstvo, chov dobytka, remeselníctvo, záhradníctvo... V rámci lesného hospodárstva zber húb a rôznych plodov, v rámci poľného hospodárstva vinohradníctvo, pestovanie obilia, cukrovej repy, strukovín, zeleniny, konopí a v remeselníctve aj konopárstvo, to jest spracovanie konopí: pletenie povrazov a plátna (podnes vieme, kde boli kedysi “konopnice” a je známe aj slovo “močidlo”, po našom “močillo”. Boli to jamy pri potoku, v ktorých sa močilo suché, do snopov poviazané konope), ale aj spracovanie dreva a slamy. Nemožno nespomenúť ešte kováčstvo, murárstvo a kamenárstvo, remeslá, ktoré tesne a nevyhnutne súviseli s každodenným životom Pilíšanov. V dedine boli aj “sklepy” (obchody) a “šenky” (krčmy).
Obyvateľstvo dediny je už zmiešané. Drvivú väčšinu tvoria Slováci, ale už vyše 15 rokov tu bývajú aj Nemci. Ich príchod znamenal aj prísun novej kultúry: zvykov, slovesných prejavov, kroja, reči... Aj keď táto časť obyvateľstva behom pomerne krátkeho času jazykovo splynula so Slovákmi, stopy ich kultúry sa podnes zachovali najmä v pilíšskom nárečí a vo fonde krstných mien a priezvisk.
Proces vytvárania sa mena Mlynky
Vzhľadom na to, že v dedine už vyše pol storočia pôsobia mlyny a v nich mlynári, celkom prirodzeným spôsobom sa postupne začína vytvárať nové neúradné meno našej dediny: Mlynky. Pamätajme sa, že prvá mlynárska “dynastia” už v roku 1747 tu začala pôsobiť v osobe Martina Remeša st. a Martina Remeša ml. V jednom z tých mlynov ešte aj v 1770-tych rokoch pôsobil ako mlynár ich potomok Filip Remeš. Teda vďaka tejto skutočnosti slovenské obyvateľstvo okolitých slovenských dedín (Santov, Čív, Kestúc, Huť, Senváclav), ale aj Slováci žijúci v neďalekých dedinách zmiešane s inými národnosťami (so Srbmi, Nemcami a postupne čoraz viac aj s Maďarmi, ako Pomáz, Čobánka, Pilíšska Čaba...) chodili k nám do mlynov, a keďže to boli mlyny neveľké, teda chodili do “mlynkov”, postupne sa do ich vedomia začalo vtláčať toto slovo ako zemepisný názov. Začali ho chápať ako meno dediny. Mohlo sa to stať aj preto, lebo pôvodné meno dediny (Pilíš) “zásluhou” pavlínov prestalo byť úradným, lebo oni si ju pomenovali po svojom: Sancta Crux < Szent-Kereszt. Celý tento jav bol vlastne dlhodobý proces, o ktorom by ťažko bolo povedať, kde má svoj začiatok a kde koniec. Nech nás teda nemýli, ak postupne aj my začneme našu dedinu spomínať menom Mlynky, nezabúdajúc pritom, že jej prapôvodným menom bolo meno Pilíš (preto sme my Pilíšania).
x                    x                    x
Suma príjmov pilíšskej fary v roku 1802
Mlynky	Počet obyvateľov: 703 katolíckych duší.
Dedina platí fare ročne v hotovosti 202 frt. 30 kr.; 15 meríc raži, merica po 48 kr., spolu 12 frt.; 10 siah palivového dreva, dedina ho vyrúbe aj dovezie, siaha po 2 frt., spolu 20 frt.; zo zavedenia šestonedieľok od každej po 15 kr., spolu 4 frt. 30 kr. Zo sobášov a zavedenia novomanželských poplatkov po 1 frt. 45 kr., spolu 3 frt. 30 kr. Za väčší pohreb po 1 frt., za menší po 30 kr., spolu 8 frt. Z príspevkov a zo zvončekového za rok 3 frt.
Súhrnná suma príjmov fary činí 253 frt. 30 kr.
Štefan Habáň, miestny farár
Jakub Hofferek, richtár
Ďuro Hoos, prísažný
Nové pečiatky obce

Prvá pečiatka dediny, zhotovená r. 1758 bola v používaní od roku jej vzniku až do roku 1808. V roku 1809 boli zhotovené dve nové pečiatky, ktoré dnes obohacujú zbierku pečiatok Archívu Peštianskej župy.79
I. pečiatka:
V rámci väčšieho perlového a menšieho linajkového oválu má vpísaný latinský text: SIGIL. COM. PILIS & SZ. KERESZT 1809 x. V strede vo vnútornom poli menšieho oválu pozdĺž stojí apoštolský dvojitý kríž osadený do trávnatej pôdy. Jeho vrcholček prerušuje linajku vnútorného oválu. Heraldicky po pravej strane kríža stojí košatý strom, po ľavej lemeš hrotom hore, ostrím dovnútra. Rozmer: 26 X 27 mm.
- PML. IV. 10-a-b. Krabica č. 2.
- V používaní bola od r. 1809 do r. 1847.
SLOV54 (Pôv.: 58) !!!

II. pečiatka:
V rámci väčšieho perlového a menšieho linajkového kruhu má zapísaný text: SIG: COM: PILIS & SZ: KERESZT. 1809 x. Vnútorné pole menšieho kruhu obsahuje to isté, čo aj predošlá pečiatka. Priemer väčšieho kruhu: 34 mm.
- PML. Zbierka pečiatok.
- V používaní bola od prvej polovice 19. storočia do r. 1876.
SLOV55 (Pôv.: 59) !!!

Tak teda dedina má nové pečiatky a má aj svoje vedenie, ktoré s tými pečiatkami narába pri vykonávaní svojich úradných povinností. Podľa súdobej listiny z 8. júna 1804:

richtárom je		Gašpar Roob
zástupcom		Ján Vlasák
prísažní sú	Ďuro Čérný
		Anton Kosnovský
		Michal Kostoláni
		Andrej Glück
		Jakub Hofferek
		Ďuro Martinák

Podpis dokumentu znie: Coram me Stephano Csebák mp. Jurato Loci Notario. Táto funkcia, ako sme to už videli, je spojená s učiteľskou funkciou, čo by znamenalo, že toho času on bol aj učiteľom dediny. Podľa jednoduchej logiky vecí, bol to syn učiteľa a notára Martina Čebáka, ktorý túto funkciu tu zastupoval od r. 1772. Za ním nasledoval asi Jozef Cseitey a po ňom Matej Sušič.
1ADAGBOL !!!
Pozrime sa teraz, ako to vyzeralo v prvej polovici 19. storočia s obyvateľstvom dediny. Vývoj počtu obyvateľstva totiž veľa prezradí o jeho životnej úrovni a upozorní nás na prípadné mimoriadne udalosti (ako sme na to videli príklad už aj v 18. storočí, v rokoch 1783-1784).
Tabuľka vývoja počtu obyvateľstva Mlynkov
v prvej polovici 19. storočia
Rok	Počet obyvateľov		Rok	Počet obyvateľov
1800		685			1826		762
1801					1827		787
1802		703			1828		823
1803					1829		813
1804		710			1830		823
1805					1831		733
1806					1832		759
1807					1833
1808					1834		778
1809					1835		780
1810					1836		828
1811		750			1837		834
1812		722			1838		892
1813					1839
1814					1840
1815					1841		846
1816		749			1842		846
1817		656			1843
1818		632			1844		900
1819		648			1845
1820		683			1846
1821		707			1847
1822		709			1848
1823		718			1849
1824		683			1850
1825		733
Oveľa názornejší obraz dostaneme, ak si na základe týchto čísiel zostrojíme krivku vývoja počtu obyvateľov. Na os x súradnicovej sústavy si nanesieme roky a na os y si nanesieme počet obyvateľov. Potom si do tejto sústavy zakreslíme údaje: v ktorom roku koľko obyvateľov žilo v dedine. Ideálne by bolo mať údaj z každého roku. Nie je však isté, že sa nám to podarí nájsť. Na každý pád, musíme sa o to snažiť. Zakreslené body týchto údajov pospájame a dostaneme krivku vývoja počtu obyvateľov v danom období, ktorá nám všeličo prezradí o živote spoločnosti našej dediny. Krivka miestami stúpa, inde klesá. Ideálne by bolo, keby nepretržite mierne stúpala. Znamenalo by to, že počet obyvateľov prirodzene rastie, dedina sa pekne rozvíja. Malý pokles nemusí znamenať tragédiu. Možno sa len menej detí narodilo než koľkí v dedine v danom roku zomreli. Avšak taký obrovský pokles, aký tu nastal z roku 1816 na 1817 až 1818, alebo z roku 1830 na rok 1831, nás upozorňuje na akúsi tragédiu. V prvom prípade dedina najprv stratila 93 ľudí, a hneď v nasledujúcom roku opäť 24, čo je spolu 117 ľudí, to jest 15,6% celkového počtu obyvateľstva z roku 1816. Znamená to, že v dedine takmer každý tretí deň voľakoho pochovávali! Navyše z tohoto obdobia nám chýbajú údaje o úmrtí a odsťahovaní, čiže nevieme presne, či tí ľudia pomreli, alebo sa len odsťahovali.
SLOV111 !!!
Druhý prípad nám je už jasnejší, tam máme údaje. Z roku 1830 na rok 1831 klesol počet obyvateľstva o 90 ľudí, to jest o 10,9%! Zároveň štatistika vraví, že v roku 1830 zomrelo 45 ľudí a v roku 1831 opäť zomrelo 75 ľudí. To je spolu 120 (ten rozdiel 30 ľudí kompenzovali novonarodené deti, totiž v roku 1830 sa narodilo 33 detí a v roku 1831 sa ich narodilo 21). Vieme dokonca, že medzi zomretými je 42 dievčat a 26 chlapcov 1-17 ročných. Mohla k tomu prispieť príliš vysoká dojčenská úmrtnosť, ale aj úmrtnosť mladých detí. Menej je aj tých najbiednejších (želiarov,...) o 19 osôb. A nakoniec klesol aj počet rodín o 14. Všetko to svedčí o veľkej biede, núdze, nesmierne nízkej životnej úrovni. Potvrdzuje to aj ďalší zarážajúci údaj: medzi rokmi 1831-1835 v dedine niet ani jedného človeka, ktorý by mal viac než 40 rokov! Pilíšania toho času teda mladý zomierali. Tento stav sa po roku 1831 postupne začal zlepšovať, ale i tak dedina potrebovala až 5 rokov k tomu, aby dosiahla úroveň počtu obyvateľov z roku 1830.
Život Mlynkov 1. polovice 19. storočia
v zrkadle kanonických vizitácií
Spomenuli sme už, že Mlynky majú kostol a od r. 1800 aj farskú budovu, v ktorej okrem farára býva aj kaplán (pomocný kňaz na fare). Trošku opodiaľ smerom na Santov je vyznačený a vysvätený cintorín a neďaleko neho, von z dediny za Hornou uličkou na drevených stĺpoch, je aj kalvária (všok s vyobrazenou krížovou cestou). Prvým kaplánom je Jozef Richter a farárom na začiatku 19. storočia je už náš druhý farár, Štefan Habáň. Hádam nebude od veci, ak si na tomto mieste urobíme prehľad o farároch, ktorí slúžili v našom kostole od začiatku až podnes. Boli to všetko - až s výnimkou troch posledných, - farári so znalosťou slovenskej - a po príchode našich nemeckých rodákov začas aj nemeckej - reči. Výchova našich ľudí v kresťanskom duchu bola zverená na nich, mali teda kľúčovú pozíciu v živote našej dediny a zohrali tu veľmi dôležitú úlohu.
Kňazi našej farnosti 80
Ako sme sa o tom už zmienili, náš kostol dal postaviť majiteľ našej dediny, pavlínsky rád r. 1766 na mieste kaplnky, ktorú tam tiež pavlíni dali postaviť ešte r. 1757. Kostol bol postavený na počesť svätého kríža. Postavili ho v barokovom slohu. Jeho vnútorné nástenné maľby, hlavný oltár pochádzajúci z r. 1774, o niečo neskôr zhotovené vedľajšie oltáre, ako aj kazateľnica, sú aj celokrajinským meradlom pozoruhodné. Málo je takých kostolov, v ktorých by tak atraktívne splývali neskorý barokový a pletencový sloh. Jeho hlavný oltár, vedľajšie oltáry a kazateľnica tvoria obdivuhodnú jednotu.
Treba dodať, že veža kostola bola dostavaná až r. 1803. Do roku 1772 sme boli filiálkou Pilíšskej Čaby, potom sme patrili k Pilíšskemu Santovu. Farskú budovu a tiež aj farský úrad máme od r. 1800. Matrika sa tu vedie: o zomretých od r. 1762, o krstených od r. 1767, kým sobáše sa registrujú od r. 1800. Historia Domus sa píše od r. 1910. Primerane k tomu aj farár k nám chodil najprv z Pilíšskej Čaby, potom z Pilíšskeho Santova. Svojich farárov máme od r. 1800. Prvým takým farárom, ktorý už na našej fare dlhodobo slúžil, bol Štefan Habáň.
Naši farári od počiatkov dodnes
1. Pavol Jurkovič, čabiansky farár (do 1772)
2. Jozef Salatovič, santovský farár (1772 - 1785)
3. Anaklét Garaffy, santovský farár (1785 - 1792)
4. Ján Novák, santovský farár (1792 - 1800)
5. Gabriel Jozef Richter, kaplán (1800 - 1802)
6. Štefan Habáň, farár (1802 - 1817)
	Ignác Stanko, dočasný administrátor (zo Santova)
7.* Andrej Czimboray, farár (1817 - 1825)
8.* Jozef Thurzo, farár (1825 - 1858)
	Štefan Lenický, dočasný administrátor
9. Ignác Červeň, farár (1859 - 1872)
10. Jozef Herbst, farár (1872 - 1883)
	Ján Konop, dočasný administrátor
11. János Budaváry, farár (1883 - 1895)
	Michal Pelczner, dočasný administrátor
12. Štefan Fülöpp, farár (1895 - 1910)
13. Anton Bossányi, farár (1910 - 1930)
14. František Mácha (Mátrai), farár (1930-1938)
15. Koloman Mátyás, dočasný adm. (1938 - 1939)
16. Jozef Bóna dr., dočasný adm. (1939 - 1940)
17. Koloman Mátyás, farár (1940 - 1962)
18. Lőrinc Lugosi, farár (1962 - 1977)
19. Kálmán Ackerman, farár (1977 -....)
x                    x                    x
Tí dvaja s hviezdičkou označení kňazi sú pochovaní v našom cintoríne. Je charakteristické na naše pomery, že aj títo Slováci, ktorí viedli duchovní život našich predkov a vykonávali bohoslužby v slovenskej reči, na náhrobku majú mená napísané takto:

Czimboray András
plébános
1787 - 1825
Miserere mei Deus
SLOV66 (Pôv.: 67) !!!
Turzó János
1786 - 1858
PK. tanácsos plébános
Secundum
miseri cordiam tuam
SLOV67 (Pôv.: 68) !!!

Mimochodom farár Thurzo bol Jozef, nie János! V zápisnici kanonickej vizitácie z roku 1829 totiž stojí: “...Parochus est Josephus Thurzo”, ale aj sám sa takto podpisoval. Obidvaja boli pôvodne pochovaní nižšie, tam, kde teraz ležia ukrajinskí vojaci, padlí v druhej svetovej vojne. Odtiaľ boli prenesení na terajšie miesta. Náhrobné kamene im zhotovil Šándor Sulka (neskôr Szamosvári). Čiže maďarské texty na ich hroboch sú celkom novodobé. Nech je týmto dôstojným mužom naša podpilíšska zem ľahká, oni za tie texty nemôžu. Ale že boli Slováci, to sami dokázali svojimi výpoveďami pri kanonických vizitáciach v roku 1817, resp. 1829.

KATCITAN.jpg
(utólag - floppyn)
O Štefanovi Fülöppovi starší ľudia, ktorí ho dobre poznali (napr. tetka Kata Pavleňáková, tetka Mariša Spiegelhalterová a ďalší) povedali, že “vedel dobre po slovensky, ba aj jeho rechtor vedel”. O Kolomanovi Mátyásovi je tiež známe, že jeho rodičia pochádzali z okolia Nitry a len slabo hovorili po maďarsky. On sám už po slovensky síce nevedel, ale u nás sa toľko naučil, aby mohol robiť tzv. slovenské bohoslužby. V jeho časoch sa bohoslužby totiž ešte konali po latinsky, ale modlilo sa a spievalo sa po slovensky. On začal: “Otče náš...” a ľudia potom už pokračovali. Výdatne mu v tom pomáhal rechtor Jozef Gajan, ktorý je náš Pilíšan a prekrásne hovoril a spieval po slovensky. To vie už dosvedčiť aj autor tejto práce, ktorý v tej dobe aj miništroval. Kňazi Mácha (neskôr Mátrai), Bóna a Škvarenina (neskôr Bossányi) medzi dvoma vojnami v škole vyučovali náboženstvo po slovensky. Ale vráťme sa opäť do minulého storočia - a po prečítaní si významného súdobého dokumentu - pozrime sa, ako videli život v našej dedine vykonávatelia kanonických vizitácií.
Kontrakt o príjmoch dušpastiera
Po dvoch rokoch účinkovania pána farára Habáňa v našej dedine, vo štvrtom roku 19. storočia „preňňáci” dediny a pán farár sa zišli, aby skoncipovali kontrakt o príjmoch dušpastiera. Písal ju zrejme ten, ktorý z nich nejlepšie vedel po maďarsky. Prítomní boli aj ďalší úradníci. Text zmluvy znie nasledovne (najprv v maďarskom originále a potom v slovenskom preklade):
Fö Fölsiginek Kegyes rendelise az Deputatus Urak altal nékünk, ugy mint Tettes Nemes Pesth Vármegyebéli Pilis Sz: Kereszti Helység Birajának és Eskütyinek nem külömben az egész Kösségnek oly forman kinyilatkoz tatván, hogy tudni illik mostan a tul fogvast az Lelki Pásztoroknak bizonyos és altalyaban adandó jó ve delmék legyenek. Mi is az emlitett kegyes rendelés szerint lelki Pasztor Urunk minyaján egyért Cave alván, e követ közendöket igirünk; ugy mint.
Elöször: Lectikales et Stola gyanant atalyaba minden Esztendöben 232 ft. 30x. az az két Szász harmincz két forintokat és 30 x rokat.
Másodszor. Minden Esztendöben in natura adandó Tizen ött Posonyi Mérő Rozsott.
Hármadszor. Kötelezzük magunkat Méltoságos Uraság altal resolvalt ágakbúl vág ando Tizen négy ölt fanak vágasára, es bé hordasára minden Esztendöben.
Negyedszer. Plebaniához es két hold földett tevö kertyinek esztendön kint egyszeri szantásara. Nem külömben igirjük.
Otödször: Minden esztendöben kétszer ugy mint Tavaszkor és öszkor Ör lendö Buzaját Budára vinni, es onnan viszahozni azon szerint ött négy Marhas kotsit, az Lelki Pasztornak számára, melyeket kedve szerint használhatya, ugy még is hogy meg igirt négy marhas kotsit két marhasokat kivan ván, azokat duplan venni ne kivanya. Nem külömben.
Hatodszor: Ezeken kívül Plebaniái és Egyházi Foglalatosságokban is kotsik adására magunkat kötelezzük; ezek höz még is az olaj, és Gyertya, Tömjén megvitelére szolgálandó kotsikat /: mint hogy eztett akar ki - is az Lakossa ünk közül maga dolgába Budára szivessen meg cselekszi :/ egy atalyában nem értvén.
Mellyekk nagyobb bizonsagára e jelen lévö Contra ctusokat négy hasonló párban Neveink ala irasával, és Helységünk Szokott Petsetyivel meg erösítve ki adtuk.
Sign Pilis Sz. St.
8a Junii 1804
		Stephanus Habány			Roob Gaspar Biró
		  Loci Parochus				Vlaszák János T. Biró
							Kosztolanyi Mihály
	Coram Antonio Friebeisz			Cserni György
	Notarius Pestiensis				Klück András
							Kosznovszky Antal
	Coram me Joanne Pikler  			Hofferek Jakabb
							Martinyak György
		L.S.				   Esküttek és az egész Kösség
								L.S.

	Coram me Emerico Köszeghy
	Cath. Esiae Alba - Regalense
	Canonico Hon. Superioris D...
	Budensis Varch: Diacono
	Parocho Bogdanensi
SLOV76 (Pôv.: 78)

						Coram me Stephano Csebák
						       Jurato Loci Notario
Treba poznamenať, že v záujme zachovania originality tento text je náročky opísaný z pôvodiny bez akéhokoľvek zásahu do spôsobu písania. Po slovensky to znie takto:
Milosrdné nariadenie vrchného Veličenstva prostredníctvom pánov Deputátov nám, to jest richtárovi, prísažným, a takisto aj všetkým obyvateľom Mlynkov v Urodzenej Peštianskej župe takým spôsobom sa vyhlasuje, že totiž odo dneška Duchovní Pastieri majú dostať isté a všeobecne poskytované príjmy. Aj my, podľa vyššie uvedeného nariadenia, dbajúc o nášho Dušpastiera, sľubujeme nasledovné:
1. Za nosidlá a štólu obyčajne každý rok 232 ft. 30 gr.
2. Každý rok v prírodninách 15 meríc raži.
3. Zaväzujeme sa, že z vetiev uvoľnených osvieteným Panstvom narúbeme a ponosíme každoročne 4 siahy dreva.
4. Sľubujeme, že dve jutrá zeme farskej záhrady každý rok poorieme.
5. Každý rok dva razy, na jar a v jeseň, odvezieme do Budína zomlieť pšenicu pána farára a privezieme ju späť, ďalej preňho zabezpečíme päť štvorvolových vozov, ktoré môže použiť podľa svojej vôle tak, aby si miesto štvorvolových nežiadal brať dvojvolové duplom.
6. Okrem toho sa zaväzujeme na poskytnutie vozov pre farské a cirkevné ciele; k tomu ešte aj na dovezenie oleja, sviečok a timiánu (keďže toto ktokoľvek z obyvateľov ochotne urobí pri vybavovaní svojich vecí v Budíne).
Tento kontrakt, pre väčší dôraz, sme pripravili v štyroch odpisoch, potvrdených podpisom naších mien a vybavené obvykle používanou pečiatkou našej dediny.
Pečiatka Mlynkov
Mlynky 8. jún 1804
	Štefan Habány				Gašpar Roob richtár	
	miestny farár				Jano Vlasák sudca
						Michal Kosztolányi
	v prítomnosti Antona Friebeisza	Ďuro Černý
	peštianskeho notára    			Andrej Glück
						Anton Kosnovský
			Jána Piklera		Jakab Hoferek
						Ďuro Martinák
			Imra Köszeghyho	prísažní a celá dedina
					     atď.
Prvá kanonická vizitácia
Prvá kanonická vizitácia (cirkevná kontrolná návšteva - pozn. autora) sa u nás konala r. 1805. Vizitujúci sa spytuje: “Aký je stav kostola, kto ho postavil, kedy bol reštaurovaný a či ľudnatosť cirkevnej obce je dostatočná?” Odpoveď: “Kostol bol postavený r. 1766 za podpory pavlínskych otcov. Zatiaľ ho nebolo treba reštaurovať. Udržiavajú ho veriaci.”
V zápisnici sa ďalej hovorí, že kostol nemá žiadny majetok, žiadnu základinu. Vysvätil ho prior pavlínskej rehole r. 1766 na počesť svätého kríža. Jeden vedľajší oltár má venovaný bolestnej panne Márie, druhý vedľajší oltár sv. Jozefovi a tretí utrpeniu Pána. Prenosné predmety náboženského života požehnal Karol Salbuk r. 1772. Bohoslužobná činnosť sa koná podľa nariadení cirkevnej župy.
Na otázku, či sú tu dvojaké cirkevné jazyky, farár odpovie: “Slovenský a nemecký, v týchto jazykoch sa vyučuje aj náboženstvo. Prevládajúcim jazykom je slovenčina.” Ďalej sa dozvieme, že veriaci sa učia modliť ruženec. Oltárne sviatosti sú chránené a chorí veriaci sú opatrení podľa kanonického predpisu. V kostole je svätená voda, ktorá sa vymieňa podľa nároku veriacich. O vnútornom zariadení kostola je zhotovená osobitná kresba. Organy kostol má, tie však v čase vizitácie nie sú opravené. Takisto kostol má aj krstiteľnicu a má aj spovedelnicu. Veriaci chodia na spoveď. Výnimku tvoria iba hluchí, nemí a veľmi starí ľudia. Kryptu kostol nemá.
O veži kostola sa hovorí, že bola postavená z kameňa r. 1803, sú v nej aj zvony, na ktorých sú napísané mená svätých. Jeden zvon je venovaný svätému krížu, druhý svätému Václavovi. Veža a strecha kostola sú vhodným spôsobom chránené. Iného kostola či kaplnky niet. Dedina má aj cintorín, ktorý podľa nebeskej vôle bol vysvätený istým diakonom. Ďalej je tu aj jedna kalvária a na nej kríž. Iných sôch, ani krížov v dedine niet.
Z odpovedí na otázky týkajúce sa fary a jej príjmov sa dozvieme, že fara bola postavená zo štedrosti cirkvy. Veriaci sú bez výnimky všetci katolíci. Fara kaplána nemá. Na otázku, aký jazyk je tu potrebný a aký prvotný, farár odpovie nasledovne: “Iba slovenský materinský jazyk je potrebný, aj Nemci vedia po slovensky.” Na otázku, či má dedina hostinec a na koľko osôb, odpoveď je záporná. Ďalej sa dozvieme, že dedina má školu základného stupňa, vyučuje sa v nej po nemecky a po slovensky. Nasledujúce otázky sa týkajú majetkových a príjmových pomerov duchovného.
Zaujímavé informácie sa dozvieme aj z odpovedí na 16 otázok týkajúcich sa farára a príslušníkov fary. Napr. na otázku, akej národnosti je farár, koľko má rokov, čo vyštudoval, koľko rokov slúži ako farár a aké jazyky ovláda, odpoveď znie takto: “Na bratislavskej akadémii vyštudoval filozofiu a teológiu podľa študijného poriadku určeného Jozefom II. Kňazom sa stal, keď mal 24 rokov. Teraz má 39 rokov, už 12 rokov pracuje ako farár. Jeho materinská reč je slovenská a vie aj po nemecky.” Dozvieme sa, že svoje povinnosti vykonáva podľa cirkevných predpisov, aj súkromný život má v poriadku.
Vizitujúci sa pýtajú, či zomierajú ľudia aj bez prijatia sviatostí, ak áno, prečo? Farár na to odpovie: “Pozrime si matriku. Iba v prípadoch, keď okolnosti to neumožnili.” Dozvieme sa ďalej, že farár každú nedelu a každý sviatok vykonáva svoje kňazské povinnosti, slúži omše a litánie, keď treba vybaví chorých “svätým pokrmom” na cestu. Podľa tridentského koncilu - výnimkou slabomyseľných - vykonáva skúšky snúbencov. Sviatosti prísne administruje. Sú ktorí sa ho zastávajú, sú ktorí nesúhlasia s jeho činnosťou.
Matrika existuje, a zmiešané manželstvá s potrebnou starostlivosťou sú vedené ku viere. Ľudia poslúchajú farára, deti však mnohí neposielajú do školy, čo pre všeobecne veľkú chudobu je čiastočne ospravedlniteľné. Aj do kostola mnohí preto nechodia, lebo nemajú k tomu šaty. Iní sa na bohoslužbách zúčastňujú, aj tam spoluúčinkujú. Mnohí idú stádo pásť aj v nedeľu. Počas bohoslužieb obyčajne raňajkujú, okolo poludnia pasú dobytok a bohoslužobný obrad zanedbávajú. Mnohí vieru nepoznajú, od bohoslužieb majú strach, po nociach sa túlajú, sú nedisciplinovaní.
V dedine rozvedených niet, ani mnoho opilcov, ale tak starí ako mladí hrešia, čo je v protiklade s vierou. Protináboženské tézy vyučujúcich ľudí - ktorí by veriacich odvrátili od viery - tu niet. Nie sú tu ani nekatolíci.
Nakoniec vizitujúci sa pýtajú na služobníkov cirkvy. Či členovia cirkevnej rady dodržiavajú svoju prísahu, či peniaze správne používajú a chránia. Z odpovedí vysvitne, že s tým žiadne problémy nie sú. Potom sa spytujú, či spôsob života kostolníka je vyhovujúci, či kostolník pomáha pri bohoslužbách. Farár odpovie, že kostolníkom už tretí rok je (čiže od r. 1803 - pozn. autora) Jozef Slaninka, svoju službu vykonáva od priemeru lepšie, za čo dostáva 10 forintov.
Školským učiteľom a rechtorom je František Chládek. Len nedávno tu vyučuje a ešte nemá dostatočné skúsenosti. Na začiatku svoje povinnosti vykonával nedbalo, ale v poslednej dobe už ukazuje vážne kroky nápravy. Skúšky má z normálnej metodiky a má učiteľskú kvalifikáciu.
Pôrodnou babou je Katarína Dankovičová, má 98 rokov. Je rímskokatolíckeho vierovyznania. Od staroby je už polohluchá a má aj slabý zrak. Jej účinkovanie je schválené a zložila aj prísahu. Občas aj žobre. V prípade nebezpečného pôrodu má aj právo krstu. Slúži už 30 rokov.
SLOV64
Štefan Habáň
miestny kaplán v Mlynkoch
Druhá kanonická vizitácia

6. septembra 1817 zo Stoličného Belehradu do našej dediny prišiel biskup Jozef Wurum na druhú kontrolnú návštevu, to jest na kanonickú vizitáciu tejto cirkevnej obce. Prítomní boli: obecný slúžny Karol Majtényi, prísažný Ladislav Friebeisz a miestny pánsky správca Pavol Réss. Po dôkladnom vykonaní prehliadky o svojich skúsenostiach zhotovili zápisnicu (v latinskej reči), ktorá medzi inými obsahuje nasledovné:
a.) “Cintorín neleží - ako je to obyčajne zvykom, - hneď za kostolom, ale je od neho trošku vzdialený. Vyznačili ho r. 1783 a vtedy bol aj vysvätený. Dookola je obkľúčený jarkom, zatvára sa vrátami a je vyzdobený novým krížom. Pochovávajú sem len starovercov (ortodoxov). Nepokrstených pochovávajú mimo cintorína.”
SLOV61
Starý kríž cintorína, spomínaný
pri kanonickej vizitácii r. 1817
ako „nový”

SLOV60
Náhrobky našich predkov z 19. storočia
(v pozadí s Pilíšom)
Na cintoríne je podnes mnoho vzácnych pamiatok. Žiaľ, nie každý z našich pilíšskych rodákov to takto cíti a iste aj preto tých pamiatok je z roka na rok menej. Mnohí si staré náhrobníky nevážia, iní ich vyvalujú a hádžu do hrádze, lámu ich a používajú na podklad nových. Nie sú si vedomí svojho nesprávneho, vlastných predkov, a teda i samych seba urážajúceho konania, a niet nikoho, kto by ich v tom zastavil. Protestoval som proti tomu už začiatkom osemdesiatych rokov v Ľudových novinách - a robí sa to ďalej.

S radosťou vidím, že za záchranu nášho cintorína veľmi rázne vystupuje aj náš krajan, milovník, ctiteľ a oduševnený zberateľ pamiatok našej pilíšskej kultúry, Viliam Gajan.81 A je nás aj viac. Len aby sa nám nestalo, že kým všetkých presvedčíme, už naše vzácne a ničím nenahraditeľné pamiatky, náhrobníky so slovenskými a nemeckými nápismi, budú jestvovať len v podobe obrázkov v našich fotoalbumoch.

Gregor Papuček
Z L O Č I N
1978
Ach, krásny pomník som mal na hrobe,
prežil dve hrozné vojny - svetové.
Rozbila ho hmla hlúpych potomkov.
Ťažko nájsť na ten zločin vhodných slov.
(Janíček Francz,
v Pilíš Szentkeresztskey Obci
Kollárski Maiszter, 1803-1876)
SLOV63

Z počiatočných rokov jestvovania nášho cintorína nám neostalo nič. Možno preto, lebo toho času sa kríže zhotovovali iba z dreva. Ešte aj z prvej polovice 19. storočia sa nám sotva niečo zachovalo. Počnúc od 1850-tych rokov je tých kamenných náhrobníkov už viacej. Prekrásne sa nám v nich zachoval dôkaz o tom, že tu žili Slováci aj Nemci (Tu otpočívá Martinák János nar: v roku - 1855. zemr: v ro - 1911. Svatem pokoji nech otpočívá; TU SZPOČIVÁ SV. POKOJI HUDYESCEK MIHÁL AJ Z MANZSELKU. ŽIL... UM. R. 1930. POKOJ PRAHU.; NR. 1895 M. GY. U. 1935; Tu odpočívá Janíček Francz, v Pilíš Szentkeresztskey Obci Kollárszkí Maiszter...; Tu otpocsiva f pokoji RUSZNYÁK JOZEF, narogyil sza 1875 dec. 11-ho, zemrel 1940 decembra 9-ho; Hier in diesem rozen garten ruhet Cecilia Kavan 24 jahre alt Gestorben am 8 ter December 1864). Ten, kto to ničí, vie prečo to robí?
Samozrejme, robí to z nesmierne hlbokej nevedomosti. Čo s ním? Pokúsime sa mu vysvetliť, že ničiť pamiatky svojich rodičov a prarodičov sa nepatrí. Aj dotiaľ, kým to pochopí, želám mu spolu s V. Gajanom, “nech ho podľa našej pilíšskej povery prídu strašiť duše zosnulých...”, tých, ktorým barbarsky zničil aj to posledné, čo od svojich dostali.

SLOV62
Vzácne náhrobky našich predkov - do plota vyhodené, zneuctené
Čo sa týka jazyka náhrobných textov, ten verne odzrkadľuje súdobí stav spoločnosti našej dediny. Na náhrobných kameňoch minulého storočia sa striedavo nachádzajú nápisy slovenské a nemecké. Slovenských je viac, nemeckých menej. Také bolo aj zloženie obyvateľstva. Ako sa nemecká zložka postupne poslovenčuje, aj počet nemeckých textov klesá. V posledných desaťročiach 19. storočia sa už vyskytujú takmer len slovenské nápisy. Aj preto, lebo už aj potomkovia Nemcov si píšu po slovensky: TU OTPOCSIVA HOFNER ISTVAN ZEMREL ROKU 1902 ZSIL 52 ROKI. Začiatkom 20. storočia sa čoraz viac vyskytujú maďarské texty na náhrobkoch pôvodných írečitých Mlynčanov, čo by mohlo byť aj nepochopiteľné, keby sme nepoznali príčiny. Po roku 1945 sa náhrobné texty píšu už iba po maďarsky! Výnimku tvorí iba zopár hrobov. Osobitnú pozornosť by si zaslúžila aj analýza spôsobu písania, pravopis, týchto textov.

Toto tu však bolo iba krátke odbočenie od témy kanonickej vizitácie. Téma cintorína si vyžaduje osobitnú štúdiu, podrobné spracovanie jeho histórie.
b.) O kostole poznamenali, že “má novú vežu s plechovým krížom.” Je to logické, veď ako sme to už spomenuli, veža kostola bola dostavaná len v roku 1803. V zápisnici sa ďalej hovorí, že “kostol vo veži má tri zvony:
- 140 funtový zvon na počesť sv. Václava;
- 70 funtový zvon na počesť svätého kríža;
- 24 funtový zvon na počesť blahoslavenej panny Márie, s požehnaním pavlínskych otcov.”
Na tomto mieste si spomeňme, že na najmenšom (a najstaršom) zvone je nasledujúci text: Johannes Kholl Goss Mich in Pest. 1766.
Na strednom môžeme čítať nasledovné: In hoc signo vinces (V tomto znaku zvíťazíš). Fundit Franciscus Walser Pestini 1860. Revivit Per Ignatium Cserven parochum. Avšak súdiac podľa dátumu a textu ide tu o zvon, ktorý vo veži v roku 1817 ešte nebol. S tým pôvodným sa asi niečo stalo a museli ho vymeniť. Bolo to až v dobe neskoršej, keď tu už slúžil pán farár Červeň.
Najväčší zvon mal snáď najrušnejší “život”. Ten koncom 19. storočia bol puknutý a tak r. 1896 ho museli vymeniť novým. Zložili sa naň veriaci dediny. Bol na ňom napísaný nasledujúci text: A pilisszentkereszti r.k. hívek adománya. Öntötte a budapesti szivattyú és gépgyár r. t. Ezelőtt Walser Ferenc. 1896. /2314. sz./ (Dar pilisszentkeresztských rímskokatolíckych veriacich. Uliala ho budapeštianska a.s. Závod strojov a čerpadiel. Predtým Ferenc Walser. 1896. /č. 2314/). Ten zvon tam však už tiež nemôže byť, keďže podľa očitého svedka Tona Székelya (pôvodne Spiegelhalter) za prvej svetovej vojny ho zobrali vojaci. Robilo sa to vtedy po celej krajine. Aj u nás vtedy brali aj kotle a všetky väčšie kovové predmety. Odlievali z nich nové delá. Aj z nášho najväčšieho zvona. Ľudia stáli pred kostolom keď ho brali. “Tak to hučalo, ked leťel z veži dole! Pred kostelom bola tedi len zem. Dopoli sa ten zvon zaril do ňéj!” - zaspomínal si Tono. To však je už história až nasledujúceho storočia.

I keď sa v týchto zápisniciach život dediny zachytáva predovšetkým cez okuliare cirkvy, predsa sa z nich vynorí aj obraz života a osudov vtedajších obyvateľov dediny. Predovšetkým tá ich spomínaná nesmierna bieda. V zápisnici sa píše: “... večné svetlo pri hlavnom oltári svieti len vo sviatky a v začiatočné dni mesiaca, keďže chudobná cirkevná obec ho nepretržite vyživovať nie je v stave”. Je to skoro neuveriteľné. Poznamenáva sa, že “Na fare sú pozostatky svätého kríža z daru nášho predstaveného.”
SLOV71

c.) “Kalvária je na drevených stĺpoch” (podnes sa spomína ako “stará kalvária”, i keď už dávno stojí nová, kamenná). Píše sa ďalej, že “Kedysi boli v rozkvete púte, ale ich časy už zašli, hoci by boli potrebné, lebo 3. mája k tomuto milosť udelujúcemu krížu takmer 2000 ľudí sa chystá zo susedných a vzdialenejších miest na sväté putovanie s procesiou a kňazstvom.”
d.) “Ľud fary je slovenskej národnosti. Asi štvrtinu tvoria Nemci. Medzi sebou sa zhovárajú slovenským jazykom. Príkazy cirkvi dodržiavajú. Na schôdzkach sú prítomní. Ba potom sú mnohí aj na vyučovaní spevu. V kostole niektorí spievajú, ale nie všetci. V posvätné dni v lete mnohí zbierajú černice, jahody, huby a iné lesné plody, čo potom po mestách predávajú, takže väčšina ich z roka na rok ostáva božským veciam vzdialená. Voly a kone si nedajú pásť obecnému pastierovi, lež takmer každý si ich pasie po chotári sám. Popoľudní z mládeže málokto chodí do kostola, ale v krčme sa všetci zídu, tak mladí, ako aj starí. Hundrú proti spoločným speváckym omšiam, proti vyučovaniu náboženstva, lebo to trvá celú hodinu a nepokladajú to za bohoslužbu.” Ďalej sa spomenie, že “bohoslužby sa konajú: v lete - o 9-tej, v zime o 10-tej... Farbu a čistotu svätých šiat dodržiavajú...” Hovorí sa tu ešte aj o farskej budove, postavenej r. 1800, že vtedy bola pokrytá trstinou, neskôr slamou.
e.) “Rodičia nie sú prostoduchí, v obdobných veciach neznalí, ich počet nie je malý, ale nepoznajú k ich spáse potrebné veci. Sú zhovievaví voči svojim deťom, neučia ich zákonom Krista. Málo pozornosti venujú škole. Počas vyučovania náboženstva je kostol prázdny. Niektorá tehotná matka sa vyspovedá. Na deň ochrancu sa mnohí zídu cieľom zbožnosti, ale mnohí aj cieľom hádok a zvady. V duševných veciach poslúchajú farára, ale tú maličkosť, ktorú by oni mali poskytnúť farárovi, vykonávajú dosť nedbalo. Verejných zločincov tu niet, ani zmiešaných manželstiev. Ostávajú pevne vo viere. Devätiny nedržia. Niekoľkokrát sa tu už pokúšali očkovať deti, ale majú z toho hrôzu. Chorí sa však nezanedbávajú, chodia k lekárovi do susedných dedín.”
f.) Počet obyvateľov:
		Vo viere sa cvičiacich:		459
		Vo viere sa necvičiacich:	286
				Spolu:		745
		Počet manželstiev: 		150
g.) “Farárom je tu Andrej Czimboray, narodil sa v Udiči (Trenčianska župa). Študoval v gramatickej škole v Prievidzi a v humanistickej škole v Komárne; filozófiu vyštudoval v Prešpurku a Trnave (novovymenovaný farár)”.
h.) “Škola. Postavená bola r. 1815. Má trstenú strechu, jednu učebňu pre 130 žiakov, izbu pre učiteľa, maštaľ, spálňu, komoru a kuchyňu. Postavená je z kameňa. Má šesť pomerne veľkých sklených okien.”
i.) “Učebňa: je pomerne priestranná a pohodlná. Počet školopovinných detí je vyše 130, ale rodičia ich neposielajú do školy jednak pre nedbalosť, ale aj preto, lebo ich nemajú do čoho obliecť. Žijú totiž všetci v nesmiernej biede.” (Hľa, naše zistenie tu potvrdzuje aj kanonická vizitácia).
SLOV68
Stará škola, v ktorej sa vyučovalo takmer sto rokov (od 1815 do 1911)
j.) “Učiteľ a rechtor: Jozef Čeitey, bol to človek dobrých schopností, ale sa odsťahoval na iné miesto a teraz si hľadajú nového učiteľa. Takého, ktorý by zároveň bol schopný vykonávať aj úlohy notára. Škola je základného stupňa, 2 1/2 hodiny dopoludnia a 2 1/2 hodiny popoludní. Počet jej návštevníkov sa stále mení, lebo závisí od rodičov. Asi 36 detí ju navštevuje usilovne, z nich 26 sa dobre učia. Zimná škola trvá nanajvýš 4 mesiace, potom už celé leto ani jediné dieťa školu nenavštevuje.”
k.) “Kostolník: Ján Havelka, 47 ročný, ženatý (dostáva 10 frt-ov).”
l.) “Zvonár: Je to ten istý človek, čo i učiteľ. Povinnosťou učiteľa je aj zvoniť a vo sviatočné dni slúžiť v kostole.”
m.) “Hrobár: Šimon Ďurček. Kope jamu do hĺbky 6 nôh (1 noha = asi 30 cm - pozn. autora). Za malý pohreb dostáva 30 grajciarov, za veľký 1 forint.”
n.) “Baba (u nás babica, to jest pôrodná - pozn. autora): Anna Pavleňáková.”

PAR-HAZ1. jpg
(Utólag - floppyn!!!)
Nariaďuje sa:
“Nech farár hlása slová božie a síce, keďže veriaci ľud je dvoch národností, po dve za sebou nasledujúce nedele či sviatky v slovenskom jazyku, a na tretiu nedeľu či sviatok po nemecky!” (Ako zaujímavosť poznamenávam, že v pôvodnej zápisnici je slovo “tretiu” preškrtnuté a opravené na “šiestu”, kým slovo “sviatok” je opravené na “nie” - autor).
“Nech sa postará, aby čím skôr najal vhodného školského majstra, a keďže notárske úradovanie často prekáža práce učiteľa, ktorého platí obec, nech ho od tejto povinnosti oslobodí.”
Dňa 6. septembra 1817.
Jozef, biskup belehradský
x               x               x
Z nariadenia stoličnobelehradského biskupa Jozefa Vuruma vyžaruje múdrosť a láska k nášmu ľudu. Zaslúži si teda, aby sme sa s ním zoznámili aj podrobnejšie.

Jozef Vurum - cirkevný hodnostár a historik82
(27. 11. 1763 Trnava - 2. 5. 1838 Sládečkovo)

Otec Jozef Vurum, remeselník, matka Anna Mária, rod. Hadlinová. Študoval na gymnáziu v Trnave a v Trenčíne, teológiu v Nitre a na univerzite vo Viedni, 1788 vysvätený za r. k. kňaza. Biskupský ceremoniár a tajomník, 1791 prof. cirk. dejín a práva na bohosloveckom seminári v Nitre, 1804 kanonik a vicedirektor vyšších škôl v Jágri, 1810 titulárny biskup a miestodržiteľský radca, 1816 biskup v Stoličnom Belehrade, 1821 v Oradei, 1827 v Nitre. Významný cirkevný dejateľ, mecén cirkevných škôl a charitatívnych ústavov, zaslúžil sa o výstavbu dievčenskej školy v Nitre, bývalý jezuitský kláštor v Žiline dal prebudovať a založil v ňom sirotinec pre deti osirelé počas cholerovej epidémie 1831, pre kt. založil základinu 120 000 zlatých.
WURUM (výstrižok malý)

Usiloval sa o dobré vzťahy medzi cirkvou a svetskými zložkami, účastník rokovaní uhorského snemu, 1822 popredný činiteľ bratislavského cirkevného snemu, 1825 v otázke voľby stoličných úradníkov sa dostal do sporu s liberálmi a dosiahol, že jeden podžupan musel byť katolíckeho vierovyznania. R. 1792 spoluzakladateľ nitrianskeho pobočného stánku bernolákovského Slovenského učeného tovarišstva, ktoré sa po návrate do Nitry pokúsil znovuoživiť o. i. aj tým, že r. 1838 priviezol do Nitry tlačiareň J. Neugebauera, dal mu k dispozícii dom a finančnú podporu, mecén Spolku milovníkov reči a literatúry slovenskej. Venoval sa histórii, usporiadal stoličnobelehradský, veľkovaradínsky i nitriansky biskupský archív. Bohatstvo materiálu nitrianskeho biskupského archívu a knižnice využil na spracovanie historického schematizmu diecézy, jednej z prvých prác tohto druhu vôbec, a na svoje hl. dielo Pamiatka biskupstva nitrianskeho a jeho biskupov (Episcopatus...), v kt. sa kriticky vyrovnal s niektorými staršími názormi a nezrovnalosťami. Písal i náboženskú literatúru. Skutočný vnútorný tajný radca, 1836 vyznamenaný stredným krížom Radu sv. Štefana, povýšený do šľachtického stavu.
Teda zápisnica kanonickej vizitácie z roku 1817, ktorej maďarský odpis je uložený vo farskej knižnici, je vzácnym dokumentom, ktorý nám mnoho prezradí o vtedajšom živote našich predkov a o vtedajších pomeroch v našej dedine.
V tých časoch, aj potom ešte dlho, domy boli pokryté trstinou, alebo ešte častejšie ražnou slamou. Ľudia sa zaoberali obrábaním pôdy, vinohradníctvom a záhradníctvom, pálením vápna a dreveného uhlia, chovom hydiny a dobytka, rúbaním dreva a jeho spracovaním, ale aj zberom húb, černíc, jahôd a rôznych iných plodov... Žili z poľa a hôr.
Kanonická vizitácia v r. 1829
Nasledujúca kanonická vizitácia, ktorej zápisnica sa nám na fare zachovala, sa konala v roku 1829. Spomenieme tu len tie časti zápisnice, ktoré prinášajú niečo nové v porovnaní s vyššie načrtnutou situáciou. Vypovie sa v nej okrem iných aj pozoruhodná požiadavka, podľa ktorej v tejto dedine má byť vždy taký kňaz, ktorý dobre ovláda slovenčinu a nemčinu, lebo len takýto kňaz si vie vypočuť spoveď svojich veriacich. Náboženstvo sa vyučuje po slovensky a po nemecky.
Pozoruhodné je, že “... od roku 1821 večné svetlo už svieti bez prestania, kedy pre tento cieľ bol založený osobitný fond.”
Zmena nastala aj v obsadení farárskeho miesta. Totiž predošlý farár, Andrej Czimboray v roku 1825 zomrel. V maďarskom preklade zápisnice sa hovorí, že “...farárom je tu Jozef Thurzo, šľachtic maďarskej národnosti. Má 43 rokov. Študoval na Prešpurskej kráľovskej akadémii. Už 18 rokov účinkuje ako farár (v Mlynkoch od r. 1825 - pozn. autora). Hovorí rovnako po slovensky a po nemecky, po maďarsky stredne.” Maďarská národnosť tohoto farára je viac než sporná, keď maďarčinu ovládal iba “stredne”, zato však dobre vedel po slovensky a po nemecky. Bol to skôr šľachtic uhorský (na čo maďarský jazyk nemá výraz a prekladá sa ako “maďarský”), a do tohto pojmu sa zaraďovali aj slovenskí šľachtici.
SLOV72
Farská budova pred poslednou rekonštrukciou
Vizitujúci sa pýtajú farára, či zomrel niekto v dedine bez sviatostí. Farár na to odpovie: “Nikto, výnimkou dvoch mužov, ktorých privalili skaly, a jednej ženy, ktorá v noci spadla do jarku.” (Nešťastie tých dvoch mužov sa mohlo stať najskôr v kameňolome, čo by nasvedčovalo tomu, že kameňolomy, pece a pálenie vápna v našej dedine už vtedy boli každodennou skutočnosťou. Ba čo viac, má to tu už viac než pol storočnú tradíciu - autor).
O farárovi sa hovorí, že “týždenne kontroluje školu, dohliada na metodiku vyučovania.”
O rodičoch sa zistilo, že “ctia si farára, ale deti do školy si posielajú nedbalo. Ani sami nepoznajú ku svojej spáse potrebné veci, preto ani deti si neučia a nevychovávajú kresťanským spôsobom. Ovšem tento stav do určitej miery sa dá ospravedlniť ich všeobecne veľkou chudobou.”
Otázka: “Či sa už pokúšali očkovať deti a akým úspechom?”
Odpoveď: “Pekným úspechom... Všetkými spôsobmi som ich nahováral na toto blahodarné opatrenie”- odpovedá farár Thurzo.
“Učiteľom je: Matej Šušič. Pochádza z Čobánky, má dostatočné znalosti a usilovne vyučuje deti.”
Spomína sa tu ešte jeden učiteľ, František Bajer. “Má skromné schopnosti, vie len po slovensky, jeho úlohou je vyučovať v škole, jeho plat je 25 frt.
O škole sa píše, že: “Strecha školy je veľmi zlá, dážď zateká do izby. Jedna izba je od učiteľského bytu oddelená, pre žiakov to stačí. Školu navštevuje 50 žiakov, ale na vyučovanie vhodných detí je aj viac. Rodičia ich však do školy neposielajú sčasti pre nedbalosť, sčasti pre nedostatok šiat a knižiek, lebo všetci trú nesmiernu chudobu.”
“Cirkev má ešte jedného sluhu, je to Jozef Slaninka. V nedelu a vo sviatok pomáha pri bohoslužbách. Dostáva za to od cirkevnej obce 10 forintov.”
“Babica (pôrodná): Judita Drobinovka (to jest Drobinohová - pozn. autora).
Počet obyvateľov:		vyspovedalo sa		625 ľudí
				nevyspovedalo sa	275 ľudí
				Spolu:			900 ľudí
Nariaďuje sa:
- “... moravskú súložnicu, ktorá tu žije s jedným obyvateľom, ktorého manželka už dávno nechala, treba z osady vykázať.
- Panstvo dobrovoľne prisľúbilo 20 forintov na školské knižky.
Vo fare obce Pilisszentkereszt, 17. septembra 1829
Ignác Petrík, biskupský tajomník
Vyúčtovanie príjmov mlynskej fary
za obdobie 1 - 17. sept. 1829
							frt	kr.
1. Zvončekové podľa pokladničného denníka		60	42
2. Za zvonenie					2	24
3. Za multu (pokutu)					1	-
4. Rozličné iné príjmy				12	30
Spolu:						76 frt 	36 kr
Menoslov žiakov z r. 1829
Po tom všetkom určite bude zaujímavé prečítať si menoslov 45 pilíšskych žiakov (z tých spomínaných 50-tich), ktorí v roku 1829 chodili do školy k pánovi učiteľovi Matejovi Šušičovi, alebo Františkovi Bajerovi. Boli to nasledujúci žiaci:
1. Anna Bučánska		23. Helena Kosnovská
2. Štefan Černošík		24. Anna Lacherová
3. Helena Ďuráková		25. Eva Liková
4. Helena Ďurčeková		26. Eva Majneková
5. Martin Fuhl			27. Anna Majničová
6. Rozália Fuhlová		28. Jozef Malzhacker
7. Tereza Glücková		29. Peter Nepl
8. Tereza Heinrichová		30. Jozef Oxenmayer
9. Tereza Heinrichová		31. Helena Papučková
10. Helena Holešová		32. Jozef Pikler
11. Katarína Holešová		33. Juraj Prigl
12. Pavol Holzapfel		34. Mária Priglová
13. Anna Horňáková		35. Juliana Róková
14. Katarína Hranková		36. Mária Rusnáková
15. Mária Hranková		37. Katarína Schillingová
16. Johana Javornická		38. Alžbeta Schmidtová
17. Anna Juhlová		39. Helena Schótová
18. Helena Kadlecová		40. Helena Slaninková
19. Mária Karichová		41. Margita Sovová
20. Katarína Kollárová		42. Ján Stürzer
21. Anna Kosnovská		43. Mária Trkalová
22. Eva Kosnovská		44. Mária Urbanková
			45. Anna Žáčková
Ešte si pozrime celkové zloženie obyvateľstva Mlynkov v roku 1829. Tieto údaje nájdeme zaregistrované v Archíve Peštianskej župy.83 Je to:
“Výťah zo súpisu obyvateľstva Peštianskej župy z roku 1829”:

Počet dedín: 			1
Počet domov: 			131
Počet rodín: 			152
Triedenie mužov:
Úradníci a ctení muži: 		1
Občania a remeselníci: 		4
Sluhovia šľachticov: 		2
Sedliaci: 			50
Všetci želiari, záhradníci
a zmiešaní:			134
Chlapci:			204
Ženy a dievčatá spolu:		418
Všetci vyššie uvedení		813
Podľa veku 1-17 roční:		181
Ženatí 17-40 roční: 		44
Neženatí a vdovci: 		22
Vyše 40 roční: 			5
Podľa vierovyznania:
Katolíci:			395
Vyslúžení kapitulanti:
Ženatí: 				4
Pribudli:
Narodením: 			4
Ubudli:
Úmrtím: 			26
Pod dozorom:			143
Nebude od veci preštudovať si tieto údaje a zamyslieť sa nad nimi. Prezradia nám všeličo zaujímavé. Zarážajúce je napr., že iba 5 takých “starcov” je v celej dedine, ktorí sa dožili viac než 40 rokov! Veru tie reči o nesmiernej biede našich predkov nie sú len púhe rozprávky.
Nasledujúca - v poradí už štvrtá - kanonická vizitácia sa konala r. 1839 a piata r. 1868/9. Ich latinské zápisnice sa nám zachovali v biskupskom archíve v Stoličnom Belehrade a chránia mnoho zaujímavostí zo života našej dediny. Napríklad aj skutočnosť, že naša chudobná dedina za posledných 40 rokov aspoň v niečom potešiteľne zbohatla: vzrástol počet detí.
Tabuľka 6-12 ročných detí
pravidelne navštevujúcich školu v školskom roku 1868/69
Po latinsky			Po slovensky
1.	Kosznovszky Petrus			Peter Kosnovský
2.	Spieglhalter Antonius		Anton Spiegelhalter
3.	Hornyak Feliksz			Felix Horňák
4.	Kosznovszky Martinus		Martin Kosnovský
5.	Pavlenyak Georgius			Juraj Pavleňák
6.	Csierny Rudolphus			Rudolf Čierny
7.	Szeifert Ludovicus			Ľudovít Seifert
8.	Galda Michael			Michal Galda
9.	Hofferek Josephus			Jozef Hoferek
10.	Halusitz Petrus			Peter Halušic
11.	Kadlecz Ambrosius			Ambróz Kadlec
12.	Kadlecz Josefus			Jozef Kadlec
13.	Martinyak Thomas			Tomáš Martinák
14.	Simonkovics Stephanus		Štefan Šimonkovič
15.	Klausz Gebhardus			Gebhard Klaus
16.	Glück Petrus				Peter Glück
17.	Urbanits Joannes			Ján Urbanič
18.	Papucsek Martinus			Martin Papuček
19.	Kohut Stephanus			Štefan Kohút
20.	Hofferek Paulus			Pavol Hoferek
21.	Fritz Josephus			Jozef Fric
22.	Kozák Josephus			Jozef Kozák
23.	Cserveny Ignatius Carolus		Ignác Karol Červeň
24.	Weinczierl Eugenius			Eugen Weinzierl
25.	Guba Toames			Tomáš Guba
26.	Szeifert Bonifacius			Bonifác Seifert
27.	Hrankó Josephus			Jozef Hranko
28.	Papucsek Stephanus			Štefan Papuček
29.	Speglhalter Michael			Michal Spiegelhalter
30.	Glück Joannes			Ján Glück
31.	Kosznovszky Josephus		Jozef Kosnovský
32.	Glück Michael			Michal Glück
33.	Glück Stephanus			Štefan Glück
34.	Hornyak Michael			Michal Horňák
35.	Hurta Martinus			Martin Hurta
36.	Spieglhalter Georgius		Juraj Spiegelhalter
37.	Kosznovszky Maria			Mária Kosnovská
38.	Soth Helena				Helena Šótová
39.	Hurta Carolina			Karolína Hurtová
40.	Soth Maria				Mária Šótová
41.	Papucsek Carolina			Karolína Papučeková
42.	Glück Veronica			Veronika Glücková
43.	Rusznyak Maria			Mária Rusnáková
44.	Klausz Veronica			Veronika Klausová
45.	Balog Veronica			Veronika Balogová
46.	Galda Maria				Mária Galdová
47.	Papucsek Carolina			Karolína Papučeková
48.	Papucsek Christina			Kristína Papučeková
49.	Pilat Carolina			Karolína Pilátová
50.	Cigler Anna				Anna Ciglerová
51.	Glück Elisabetha			Alžbeta Glücková
52.	Kosznovszky Maria			Mária Kosnovská
53.	Kadlec Rosalia			Rozália Kadlecová
54.	Sóth Hellena				Helena Šótová
55.	Vlasak Theresia			Tereza Vlasáková
56.	Klein Elisabetha			Alžbeta Kleinová
57.	Balogh Adelhaid			Adela Balogová
58.	Kosznovszky Eva			Eva Kosnovská
59.	Weinczierl Paulina			Pavlína Weinzierlová
60.	Tomcsek Catharina			Katarína Tomčeková
61.	Weinczierl Maria			Mária Weinzierlová
62.	Fritz Veronica			Veronika Fritzová
63.	Glück Aloisia			Alojzia Glücková
64.	Balogh Elisabetha			Alžbeta Balogová
65.	Bucsanszky Paulina			Pavlína Bučanská
66.	Glück Rosalia			Rozália Glücková
67.	Szendy Vilhelmina			Vilhelmína Sendyová
68.	Klein Sophia				Sofia Kleinová
69.	Likó Rosalia				Rozália Liková
70.	Heinrich Amalia			Amália Heinrichová
71.	Chiló Catharina			Katarína Chylová
72.	Glück Elisabeth			Alžbeta Glücková
73.	Roob Maria				Mária Róbová
74.	Hurta Maria				Mária Hurtová
75.	Zsacsek Veronica			Veronika Žáčeková
76.	Sóth Veronica			Veronika Šótová
77.	Huďecsek Catharina			Katarína Hudečeková
Bolo ich teda presne toľko, ako tých našich podpilíšskych rozprávok (Drotár podrotuje slnečko, 1999). A mohlo ich byť aj viac, lebo v zápisnici sa píše, že “15 chlapcov a 23 dievčat školu nenavštevovalo”. Je zaujímavé zahľadieť sa v ľavom stĺpci na latinsko-maďarský zápis našich mien a uvidieť príčinu ich - dnes už ustálenej - skomolenej podoby. Aj preto som uviedol v pravom stĺpci ich správny slovenský prepis. Povšimnutia hodný je aj bohatý výber mužských a ženských krstných mien, ktoré tu naša dedina mala v 19. storočí. Možno by sa oplatilo brať si ich za vzor a vyberať si z nich, urobiť z toho peknú tradíciu.
Čo písali o nás iní?
Naša dedina v minulosti bola občas predmetom pozornosti rôznych osôb a výskumov. Takéto osoby boli napr. Jósef Ferenczy Örkényi, Károly Galgóczy, Samuel Borovszky, István Dósa, Dezső Rexa a iní. Robili to obyčajne preto, lebo písali nejaké obšírnejšie dielo, či už menný zoznam osád, monografiu, alebo históriu župy, do ktorej patrila aj naša dedina. Príležitosťami pre štatistické zachytenie údajov o našej dedine boli zo strany cirkvi predovšetkým matriky a kanonické vizitácie, zo strany svetskej to boli sčítania ľudu, písanie lexikónov a podobne. Aj keď tieto pramene podávajú o nás často veľmi skreslený obraz, o čom sa čoskoro aj sami budeme môcť presvedčiť, nebude od veci zoznámiť sa s nimi. Musíme ich však brať s určitou rezervou, starostlivo oddeliť “kúkoľ” (nevedomky alebo zámerne skreslené údaje) od “čistého zrna” (vzácnych pravdivých údajov). Na niektoré krikľavé odchíľky od skutočnosti si aj tu poukážeme.
Prvé dielo, do ktorého sa takýmto kritickým okom pozrieme, je dielo Jósefa Ferenczy Örkényiho: Pest Pilís és Sólt vm. névtára z roku 1844. Dielo je písané, samozrejme, po maďarsky. My si pozrieme slovenský preklad toho článku, ktorý hovorí o našej dedine:
“Szent Kereszt (Pilís Sz. Ker.) leží severne od Verešváru a Pilíšskeho Santova v úpätí “veľkého vrchu Pilíš” na severovýchodnej strane. Od Pešti 4 míle (1 uhorská míla = 8354 m - pozn. autora) na severozápad. Ale akým spôsobom sa stal Sz. Kereszt dedinou; krátka história toho je nasledovná: Na santovskej strane “vrchu Pilíš” bol hrad. Pod týmto hradom stál kláštor mníchov sv. Pavla (pavlínov). Najprv na mieste tohoto kláštora pavlínsky pustovník Eusebius a jeho šesť rovesníkov r. 1250 postavili len malý kostolík či kaplnku a túto kaplnku pomenovali na počesť svätého kríža - Svätým Krížom. Vedľa tejto kaplnky bola trojitá jaskyňa, potom si postavili aj kláštor, neskôr okolo kaplnky boli postavené aj domy a tak sa stala nakoniec kaplnka “Szent Kereszt” - dedinou.
Aj na inej strane vrchu, smerom na severozápad, bol potom postavený tiež kláštor pavlínov a nazvali ho kláštorom Sv. Ducha. Tento kláštor Ladislav IV. (alebo Ladislav Kumánsky) dal postaviť z paláca, ktorý stál v Benediktínskom údolí, tak sa potom na tom istom mieste postavila dedina zvaná Sv. Duch, ktorá leží už za “veľkým vrchom Pilíš”, v Ostrihomskej župe.84 Kedysi teda dedina Sz. Kereszt bola majetkom pavlínskych otcov, dnes patrí Marótskej cirkevnej základine (Fundus Religionis).
Obyvatelia Sz. Keresztu sú spolovice Švábi, spolovice Slováci, spolu ich je 900. Všetci sú rímskokatolíckeho vierovyznania a ako cirkevníci majú kostol vysvätený na počesť nájdenia svätého kríža a nový farský dom postavený r. 1800. Majú 5 5/8 nevoľníckych pozemkov.”
Jósef Ferenczy Örk. 1844
My, ktorí už všeličo vieme o dejinách našej dediny a jej bezprostredného okolia, na prvý pohľad zbadáme, že opis Ferenczyho je vonkoncom prepletený bájkami a nepresnosťami, príbuznými rozprávkam Anonyma, notára Belu III. Hneď prvá veta hovorí o akomsi hrade, ktorý mal byť na santovskej strane Pilíša. Mal to byť údajne hrad Arpáda. My, Pilíšania, ktorí sme neraz krížom-krážom pochodili túto časť Pilíša, nikdy sme žiadne stopy takéhoto hradu nespozorovali. Na vec by sme mohli aj zabudnúť, keby túto rozprávku v minulom storočí, ba ešte aj okolo r. 1900 neboli brali až smrteľne vážne. Je totiž známa kruhová pečiatka našej dediny z roku 1880, ktorá vo vnútornom kruhu zobrazuje tento (v skutočnosti nikdy nejestvujúci!) hrad. Dolu v prostriedku do hradného múra sú zabudované otvorené železné vráta s vytiahnutými spúšťacími mrežami, nad nimi medzi dvomi baštami je trojuholníkovitý štít s dvojramenným krížom. V poli medzi spomenutým 24 milimetrovým menším a 35 milimetrovým väčším kruhom je text: PILISSZENTKERESZT KÖZSÉG PECSÉTJE 1880. Potom o 20 rokov neskôr túto pečiatku s malými odchýľkami vydajú znovu, teraz už s textom: PEST-PILIS-SOLT-KISKUN VÁRMEGYE PILISSZENTKERESZT KÖZSÉG * 1900 *, a vo vrátach už nevidno padacie mreže.

Čo si o tom myslieť? Autor série historických poviedok uverejňovaných pod názvom Régi Pilis vm. történelmi rejtelmei (Historické tajomstvá starej Pilíšskej župy) Alajos Temesváry (Kékesi) má o tom nasledujúcu mienku: “Szegény, jó, öreg Pilisünk. Még mit nem fogna reá a tudomány! Hogy ő várat cipelt volna valaha öreg hátán. Ugyan kinek, ugyan minek kellett volna ez a vár?” (Chudák náš, dobrý, starý Pilíš. Ešte čo by naň veda nezvalila! Že by on kedysi hrad bol niesol na svojom starom chrbte. Ktože a načože by bol tento hrad potreboval?).85 Možno to Temesváry netušil, o to viac by sme my vedeli o tom rozprávať... Čo potom nasleduje, to je zmes skutočných faktov a mylných tvrdení. Je pravda, že trojitá jaskyňa od Santova existuje, aj kaplnku pavlíni postavili..., aj dedina okolo tej kaplnky vznikla. Ibaže tá kaplnka nikdy nestála “vedľa trojitej jaskyne”, ani ten kláštor nebol vedľa nej.

SLOV69
Divná pečiatka
Mlynkov z r. 1880
SLOV70
Pečiatka a pečať našej dediny z r. 1900
(vo vrátach už nevidno padacie mreže)

Navyše kláštor pod Pilíšom začali stavať cisterciti už roku 1184 a pavlíni si založili svoju rehoľu len r. 1250. O tom ani nehovoriac, že ten kláštor stavali cisterciánski mnísi nie vedľa trojitej jaskyne, ale asi o 3 km ďalej. Summa summarum, tento text neštimuje ani časove, ani z hľadiska určenia jednotlivých miest. Dokonca sa mýli aj v takej veci, ako je pomer Slovákov a Nemcov v celkovom počte obyvateľov, ktorú by si bol mohol ľahko overiť na miestnej fare, keby si bol prečítal druhopisy kanonických vizitácií.
Jedna jeho veta je však veľmi vzrušujúca. A síce tá, v ktorej hovorí, že pavlínsky kláštor v katastri niekdajšieho Bítovca, dnešnej Hute, “Ladislav IV. dal postaviť z paláca, ktorý stál v Benediktínskom údolí...” Čiže aj podľa neho tu bolo kedysi Benediktínske údolie a v ňom stál benediktínsky kláštor. Skutočne, na mieste nášho “kláštera” pred rokom 1184 stál benediktínsky kláštor. V akom stave ho tu v tomto roku francúzski mnísi našli, či už bol zrúcaný, alebo len opustený chátral, zatiaľ nevieme. Dobre by bolo vedieť o tom viac. Avšak v tom sa Ferenczy opäť mýli, že by huťský kláštor boli stavali “z paláca, ktorý stál v Benediktínskom údolí”. Na jeho mieste totiž už v roku 1184 začali francúzski cisterciánski mnísi stavať svoj kláštor, aj si ho postavili, kým pavlínsky rád sa založil až o 66 rokov neskôr a ani vtedy nezačal hneď stavaním kláštora. Čiže toto tvrdenie Ferenczyho je nelogické a vonkoncom nemožné.

ERDORESZ. jpg (floppyn)
ERDRESZ2. jpg. (floppyn)

Podivuhodná zhoda
Pomaly sa už dostávame do čias, ktoré sú nám temer “na dosah ruky”! V cintoríne si môžeme ohmatať náhrobné kamene, ktoré mali v rukách aj naši starodávni predkovia. Je to ako podávanie si rúk. Môžeme čítať tie texty, ktoré oni vryli, alebo dali vryť do tvrdého kameňa, sme v bezprostrednom styku s ich rozžialenými citmi a myšlienkami. A tu sú ešte naši najstarší, najskúsenejší, ktorých pamäť siaha najďalej, až tam, do tých čias... Je podivuhodné, ako ďaleko siaha ľudská pamäť! A aká očividná zhoda môže byť medzi touto pamäťou a opisom vedca-historika.
Písal sa rok 1978. V Sulkovej (novšie Szamosvárovej) rodine bola slávnostná nálada. Pán rodiny, Šándor, a jeho manželka Kádi, oslavovali 50. výročie svojho sobáša. Prítomní boli aj príbuzní zo Slovenska: Martin Bučánsky a tetka Katuša Sulková z Kišoviec. Na moje šťastie som tam bol tiež, a tak som si mohol vypočuť, ako si tetka Katuša zaspomínala na minulosť našej dediny. Snáď mi nebude zazlievať, ak jej zaujímavé spomienky predložíme aj širšej verejnosti. Povedala to takto:
- Starý tato spomínali, že jejích starý tato nosili také široké gate a veliké klobúky. Strechy mali široké na klobúkoch! - Len poznamenám, že ten starý tato, ktorý im to rozprávali, zomreli r. 1921 a mali vtedy 71 rokov. To znamená, že sa narodili v roku 1850. Ak ich otec vtedy mali len 20 rokov, aj tak sa narodili r. 1830, a za rovnakého predpokladu ten starý tato starého tatu sa narodili r. 1810. Čiže, kedy to nosili chlapi také široké gate a klobúky so širokou strechou? Kedysi v dvadsiatych až tridsiatych rokoch 19. storočia.
Tetka Katuša poznamenali, že ten starý tato ich starého tatu pochádzali z moravského Hanácka (je tu už nie prvý, ani nie druhý príklad na to, že naša dedina mala bezprostredné styky aj s moravskými oblasťami, čo by sme nemali stratiť zo zreteľu). Pozrime sa, čo sa s nimi stalo, keď boli ešte len malým chlapcom: - Otec (ten človek sa narodil voľakedy v 18. storočí!) ho priniesli na Santov, posadili ho na násyp a povedali mu: “Seď tu, donesiem ti vodu zo studni”. Viac sa nevrátili. Chlapček mal vtedy 7 rokov. Matku si nepoznal. Santovský richtár si ho vzal k sebe za sluhu. Pásaval uňho husy, kravy, lež vyrástol za paholka, až sa priženil do Mlynkov. (Teda to bol ten starý tato, od ktorého - prostredníctvom jeho vnuka a vnučky toho vnuka sme sa dozvedeli, ako sa u nás obliekali muži v 20-30-tych rokoch 19. storočia - pozn. autora).
A teraz nasleduje druhá “kapitola”: - Náš starý tato - hovorí ďalej tetka Katuša, - keď mali 21 rokov (to bolo v roku 1871, ak sa narodili v roku 1850 - pozn. autora), išli za vojaka. Tri roky neboli doma, boli cisárskym vojakom. (Pre zjednodušenie výkladu, tykajme im, veď boli synom ich rodičov - pozn. autora). Teda tento mladík odišiel za vojaka s holou bradou.
- Po troch rokoch (v roku 1874) raz v neskorý večer ktosi búcha na dvere jeho rodičov. Otvoria, a vo dverách stojí fúzatý človek. Otec, matka a dcéra Katka ani netušili, kto to môže byť. Vtedy u nás v izbách mali také biele pece a z pitvora sa to kládlo. Svietilo sa kahankami, ktoré boli v stene v takých slepých okienkach. Kahanček svietil slabo, v izbe bolo len také pološero.
- Zvláštny hosť priniesol sebou petrolejovú lampu. Pýtal sa, koľkí sú. Povedali mu, že traja, ale majú ešte jedného syna, ktorého už tri roky nevideli, odišiel na vojnu.
- A poznali by ste ho? - pýtal sa ich hosť.
- Ako by nie? Veď každý si pozná syna! - povedali tí rodičia. Potom si pýtal nocľah. Dali mu.
- Ja som váš syn - prezradil im nakoniec.
Teda, to boli ten starý tato tetky Katuši, ktorá pokračovali takto: - To bola prvá lampa v našej dedine. Báli sa to zapáliť, že s tým podpália dom. Vtedy boli slamené strechy, a drevené hrady boli celkom nízko.
Po tomto neobyčajne zaujímavom rozhovore, pozrime sa, čo píše o našej dedine známy maďarský historik Károly Galgóczy vo svojom diele Pest-Pilis-Solt-Kiskun megye MONOGRAPHIÁJA, ktoré mu vyšlo r. 1877.
“Pilisszentkereszt. Je to slovenská dedina na 1/2 míle od Santova, celkom vnútri v kúte Pilíša, v kotline vôkol obklopenej vysokými vrchmi. Poslednú poštu má vo vzdialenosti 1 1/2 míle vo Verešvári. Aj toto je miesto, ktoré v dobe Turkov bolo zničené. Ale o svojich dávnych časoch má viacero pamiatok. Na chmúrne dvíhajúcom sa strmom skalnatom vrchu Pilíš stál niekdajší Pilíšsky hrad. Odvolávam sa tu na § 3. prvej časti tejto práce, kde je opísaný vznik Pilíšskej župy a Pilíšskeho hradu. V dobe Mateja Bela pozostatky tohoto hradu ešte boli viditeľné na santovskej strane Pilíša. Neďaleko od tohoto miesta, na štvrť hodiny chôdze od dediny smerom na severozápad podnes vidno pozostatky základov kláštora. O vzniku tohoto kláštora Matej Bel (v už spomínanom diele), odvolávajúc sa na ročenky pavlínskej rehole, uvádza celú históriu (8 listov), kladúc jeho postavenie na rok 1250; píše, že ho postavil vedľa trojitej jaskyni mních Eusebius, ktorý sem prišiel so šiestimi priateľmi z kláštora vedľa Budína. Postavil ho spolu s kostolíkom, vysväteným na počesť svätého kríža. Potom o štyri roky neskôr kráľ Ladislav ich obdaril lesmi, zemami a iným majetkom. To sa nezhoduje s tým, čo som povedal o vzniku Pilíšskeho hradu. Avšak keď Bel písal tieto veci, ešte nebola známa vo vatikánskom pápežskom archíve objavená a Theinerom uverejnená darovacia listina Belu IV., podľa ktorej Pilíšsky hrad a kláštor dala postaviť manželka kráľa Belu IV. pre mníšky klarisky; a že ročenky pavlínskych otcov sa mýlili, je o to pravdepodobnejšie, že namiesto Belu IV. spomínajú Ladislava, ktorý panoval neskôr, nie v roku 1250. Ale zato vec sa dá uviesť do súladu, lebo ako na Margitinom ostrove bolo viacej mníšskych kláštorov okolo kláštora klarisiek, tak aj tu mohli byť, ba akiste aj boli. Počnúc od Budína sa ukazuje celý rad kláštorov. Aj na druhej strane Pilíša, v chotári obce Svätý Duch, ktorá už patrí do Ostrihomskej župy, bol jeden kláštor, tiež pavlínsky, postavenie ktorého podľa Mateja Bela inicioval tiež Belo IV. a postaviť ho dal Ladislav Kumánsky na mieste kráľovského poľovníckeho kaštieľa v Benediktínskej doline, jeho zrúcaniny sú podnes viditeľné. Nech teda kryje akákoľvek hmla starú históriu, je isté, že tu bol hrad, kláštor pre mníšky a tiež aj pre mníchov. A brlohovité diery blízo týchto zrúcanín - niekoľko malých kvapľových jaskýň, - aj podnes jestvujú. Po tureckej dobe, konkrétne v dobe urbária Márie Terézie r. 1770, keď tu bolo popísaných 5 20/32 pozemkov, obec bola majetkom peštianskej pavlínskej rehole. Po zrušení tejto rehole bola pripojená k marótskemu cirkevnému fondu, ktorému podnes patrí.
Dnešná obec je postavená vo vysokej doline z troch strán zatvorenej a otvorenej iba od východu. Jej farská budova leží v nadmorskej výške 1057 stôp. Hlavná ulica je na rovnine. Má šírku 10 siah. Ostatné ulice sú úzke. Preddomie majú spravidla vysadené ovocnými stromami: ale domy sú postavené husto. Na výstavbu sú teraz stanovené predpisy, podľa nich stavať sa smie len s povolením; aj to by bolo predpísané, že nové domy by sa mali pokrývať šindľovou alebo škridlicovou strechou: ale ľudia sú chudobní, málo si stavajú, aj to len so slamenou strechou; a čo je ešte horšie, keďže humná či stodoly nemajú, seno, slamu a podobné veci si držia medzi domami, ba aj na slamou pokrytej povale.
Počet obyvateľov je 893, ktorí okrem 9 Židov, 1 staroverca a 3 osôb augsburského vyznania, všetci sú rímskokatolíci. Majú kostol vysvätený na počesť nájdenia svätého kríža a faru. Fara (kňazský úrad - pozn. autora), podľa stoličnobelehradského biskupského archívu, vznikla r. 1800. Kostol ju predstihol, lebo podľa predstavenstva obce “dedina sa začala stavať r. 1762, jej malý kostol mnísi rádu sv. Pavla postavili r. 1765. Je teda pravdepodobné, že kým jestvovali mnísi sv. Pavla, oni vykonávali aj bohoslužby. Po ich zániku bol organizovaný farský úrad. V kostole nad hlavným oltárom je veľký kríž.
Pečiatka obce: Dvojitý apoštolský kríž, z jednej strany pluh, z druhej ovocie; kruhový nápis: Sig. Communit Pilis-Sz. kereszt 1809. Obecné záležitosti vybavuje notár spoločný so Santovom. Sídlo obvodného notára je Santov.
Rozloha chotára: je 2884 katastrálnych jutár, z čoho 382 jutár tvoria oráčiny, 278 jutár lúky a záhrady, 45 jutár vinohrady, 10 jutár obecné pasienky, 2035 jutár lesy a ostatnú časť tvoria stavebné pozemky, cesty atď. a nepoužiteľné územia. Sceľovanie pozemkov sa tu ešte nerobilo, ale niekoľkokrát na to už bol vytýčený termín: avšak prokuratúra verejnej základiny v každom prípade to odročila. A tak majetok je rozhádzaný na všetky strany.
Názvy honov a častí chotára, ktoré tu zaznamenávam ohľadom na prípadné stopy starých dejín: Podpilíšné role, role Pri huťskéj cesťe, Konopňice pod klášterom, Hórné stanovisko, Hárommezské lúky, Švábské vinohradi, role Za pecáma, role Za Vargom, role Za Pavleňákom, role Pri novéj kalvárii, Odpotočné role. Chotár je všeobecne hornatý, pôda je hlinitá, kamenistá, ťažko obrábateľná, neúrodná, ktorá svojou úrodou neuspokojí ani najskromnejšie potreby obyvateľstva. Ale ani sa usilovne neobrába a nehnojí; aj železných pluhov vidno len zopár. Aj malý obecný pasienok sa používa bez pomerného rozdelenia. Chov hovädzieho dobytka je slabý; niektorí obyvatelia chovajú junce; zaprahajú prevažne voly; koní je málo aj tie sú chatrné, ošípané taktiež a oviec niet. Vinohrady sú vo veľmi zlom stave, väčšinou sú vysadené ovocnými stromami. Keď je tomu čas, obyčajného ovocia je dosť. Šľachtenie sa však nerobí. Nádenníkov a sluhov je tu dosť: ale dopyt je malý, lebo panského hospodárstva v chotári niet. Je tu jeden potočný mlyn v dolnej časti dediny. Ako remeselník tu pracuje jeden kolár, jeden kováč a jeden obuvník, je tu ešte jeden maloobchodník a jeden sklepník. Hlavným zdrojom obživy obyvateľstva je pálenie vápna, ktoré vozí do Budapešti, potom je to práca v horách; vo veľkých horách sa spracúva mnoho pekného nástrojového dreva, ktoré sa potom odtiaľ nosí do susedných dedín.
- V horách je viacero prameňov, ktoré sú pred dedinou spojené a ich voda v úzkom kanáli tečie vonkoncom cez dedinu. Tento kanál dodáva potrebnú vodu. Studní v dedine niet. Kanál má riadne vodu vždy: ale tá, okrem jediného mlyna, na iné ciele nie je využitá.
- Kúpa a predaj majetku sa ročne vyskytne v 5-6 prípadoch, predávajú sa zväčša vinohrady po kúskoch v cene od 5 do 50 forintov. Cena 1/4 pozemku činí 500-600 forintov, domy stoja 100-300 forintov. Občas kupujú aj cudzinci. Žijú tu aj dvaja židovskí majitelia, jeden z nich má dom a 1/4 pozemku, druhý má len dom. Veľkostatkárom je len základinové panstvo, ale aj to má len sotva 5 jutár oráčiny, ostatné sú hory.”
Nuž, takouto videl toho času našu dedinu renomovaný maďarský historik Károly Galgóczy. Tetka Katuša Sulková hovoria o období okolo roku 1874 a práca Galgóczyho vyšla v roku 1877. Materiál mohol zbierať tiež okolo roku 1874. Aj v jednom, aj v druhom prípade sa hovorí o slamených strechách a vôbec, v obidvoch prípadoch sa pred nami vynára veľmi podobný obraz niekdajšej našej skutočnosti. Až natoľko, že tá zhoda je až podivuhodná.
Meruôsmy rok
Ani búrlivé časy revolúcie r. 1848 neobišli Mlynky, i keď toho času boli ešte hodne skryté v zákutí Pilíšskych hôr. Do dediny zo žiadnej strany ani poriadnej cesty nebolo. Dedina bola síce blízko Budína, ale predsa len pánubohu za chrbtom. Cez to všetko, keď prišlo na zriadenie národnej stráže - našli ju. V spomínanom diele Galgóczyho86 sa hovorí, že 28. novembra 1848 valné zhromaždenie vynieslo rozhodnutie, podľa ktorého Peštianska župa bola rozdelená na 7 tzv. “majorských okresov”. Mlynky boli zaradené do 5. okresu a mali vystaviť 130 pešiakov do národnej stráže.
O tejto dobe máme síce nepriame, ale predsa len už správy očitých svedkov: totiž ešte v 60-tych rokoch žili takí starí ľudia (kedysi aj môj starý otec Bakaj), ktorí si takto zaspomínali: “Ked mój starí oťec choďil do Buďína, ešče boli zrúcané domi od Košútovéj vojni.” Že vo výstavbe Budína majú kus svojej práce aj naši predkovia, o tom tiež máme také spomienky, podľa ktorých od nás “mnohí luďé choďili do Buďína festung (pevnosť, opevnenie, zrejme budínskeho hradu - pozn. autora) stavat”. Práca to nebola ľahká, aj tam a späť sa chodilo peši. Bez zárobku sa však vyžiť nedalo a ako sa u nás vraví, “hlad je mrcha”. Museli ísť.
11. januára 1848 zasadala Miestodržiteľská rada a vyniesla nariadenie, v zmysle ktorého Mlynky, ktoré ešte v r. 1846, keď núdza bola neslíchaná, si vypožičali 100 meríc raže, svoj dlh museli vrátiť. Dedina si žiadala odpustenie tohoto dlhu. Marótsky hospodársky úradník k tejto žiadosti pripojil zhovievavú mienku, podľa ktorej “mlynské role sú veľmi mizerné”. Avšak Károly Steinbach, vyšší úradník peštianskej oblasti bol inej mienky: “...som presvedčený, že pospolitý ľud veriac v takéto dary zlenivie, alebo sa stane márnotratným, preto odpustenie dlhu nenavrhujem, (...) ale vlaňajšiu vysokú cenu by sa mohlo znížiť na 5-6 zmenkových forintov a pri takejto cene hodnotu tých 100 meríc raže by sa dalo inkasovať.” 87
Nuž, takéto oštary mala naša dedina. A že bieda nechodí po ľuďoch sama, to je tiež pravda. Na jar 1849 zomrel János Károlyi, hospodársky úradník marótskeho panstva. O jeho miesto sa uchádza Felix Pribék, správca mlynskej časti panstva, čím sa toto miesto uvoľní. Tak sa stane, že sa sem dostane istý Balog (Lajos?), kasnár (vymáhateľ daní) z Márianostre, ktorý sa časom stane pohromou našich farárov, ale aj celej dediny.88
Úvod do druhej polovice 19. storočia
Ak sme doteraz veľa radostného o živote našej dediny povedať nemohli, ak sme hovorili skôr o ich živorení, než o ich živote, tak tu znovu len musíme už vopred upozorniť čitateľa našej šťastím a radosťou veru neprekypujúcej kroniky, že ani táto druhá polovica k našim predkom nebola žičlivá.
„Preňňáci” našej dediny v r. 1852 sa obracajú o pomoc do Stoličného Belehradu na pána biskupa. Sťažujú sa, že počet ľudí vzrástol, do kostola sa sotva vmestia, a keďže dedina je chudobná, prosia ho, aby sprostredkoval vo veci rozšírenia kostola u ich zemepána, pilíšmarótskeho základinového panstva. Ich list je koncipovaný nasledovne:
Méltóságos Főtisztelendő Püspök Úr!
A legalázatosabb kérésünk ebben foglaltatik:
Minekutána Pilis Szt: Kereszti helységben á Nep száma igen megszaporodott, is á templomba alig férnek: és minthogy á Község igen szegény erökbül nem telhetik a Templomot nagyobitáni.
Térdhajtó alázatossággal kérjük Méltóságos Főtisztelendő Püspök Úrat, hogy ha olly kegyes partfogással lenne é szegény község iránt és á Ts: Pilis Maróth Alapítvány Uradalomnál helyettünk szólani, hogy az Úraság olly kegyes lenne és mi szegénységünket tekintetbe venne és é Templomunkat megnagyobitással ellátná.
Melly alázatos Térdhajtó kérésünk után Tisztelettel maradunk
Pilis Szt: Kereszt május hó 14 iken 1852.
Á Méltoságos Főtisztelendő Püspök Úrnak
			Á Legalázatosabb szegény
			Szolgaji
Paputsek György Biró
Glick Mihály Torv: Biró
és az egész Község
V roku 1867 v nej pustoší požiar, a sotva sa dedina z tejto pohromy spamätá, vo vinohradoch sa začne šíriť fyloxéra, tento zákerný škodca viniča vyciciavajúci šťavu z koreňov, až ich do roku 1870 úplne zničí. Väčšina našich vinohradov už nikdy znovu vysadená nebola. Tak napr. niekdajšie Švábske vinohrady generácie Mlynčanov 20. storočia mohli vidieť už len ako obecný pasienok. Tieto niekdajšie vinohrady po 1870-tych rokoch ostali neobrábaným úhorom, miestami po nich vyrástli tnisté hlohové kríky a postupne sa začali nazývať trninami, z čoho vznikol aj zemepisný názov tejto časti nášho chotára: Trniny. Po niektorých vinohradoch tam ostali len ovocné stromy, samé hrušky, ktoré si chlapci chodievali “ráňat”, ba aj “rancuvat” (zvláštny, možno originálne iba v mlynskej slovenčine vyvinutý výraz - pozn. autora), to jesť kameňom zrážať. Bolo to totiž od tej doby (a tak je to podnes) územie obecné, čiže každého, ak si ho niekto mohol ako-tak prisvojovať, tak iba pastier (kravár, kozár...). Bolo to vlastne jeho “pracovisko”, a z druhej strany boli aj takí pastieri, ktorí vedeli očkovať aj štepiť ovocné stromy, a keďže na to aj časom vystačili, nuž sem-tam zošľachtili výhonky planej hrušky, zasadili gaštan a pod.
Trniny mali aj svoje atraktívne časti a teda aj čiastočné pomenovania. Takým osobitne lákavým miestom bola napr. tesne pod dedinskou horou Cerová studienka a jej bezprostredné okolie. Dôvodom na jej takéto pomenovanie bol obrovský cer, ktorý stál na zopár metrov od nej po ľavej strane. Po pravej strane, vchádza hlboká skalnatá cesta do Dedinského, to jest do dedinskej hory. Studienka, obmurovaná kameňom, mala (aj podnes má) vynikajúcu, čistučkú a studenú vodu, ktorá odtekala do močariny, potom ďalej v hlbokom jarku tečúcim cerovým potôčkom až na kraj dediny, kde sa spojila s Hárommezským potokom.
Od Cerovej studienky tesne pod horou viedla vozovka smerom na “Makí kameň” (Mäkký kameň). Tam, kde začína cesta strmšie stúpať nahor, pod ňou je rovninka. Kedysi tu oddychovali ustaté napasené kravy, preto toto miesto navrchu Trnín sa volalo Ležiskom. To však už presahuje rámec minulého storočia.
Dokument z r. 1880
Kráľovské riaditeľstvo verejných základín
Číslo 7176
1880
Dôstojný kráľovský okresný súd!
Medzi Pilíšmarótskym základinovým panstvom ako niekdajším zemepánom a bývalými urbárnymi poddanými a želiarmi obce Pilisszentkereszt dňa 10. novembra 1876 bola uzavretá a uznesením č. 16790 Kráľovskej súdnej stolice peštianskeho okolia z 18. decembra toho istého roku bola vydaná urbárska dohoda, priložená v podobe výťahu pod bodom A., ale preukázateľná aj v pôvodine. Podľa jej bodu č. 12 na vykúpenie tam označených pozostatkových pozemkov určené osoby behom 10 rokov v 20 rovnakých polročných obdobiach spolu s 5%-ovými úrokmi sú povinní vykúpiť a ich výkupné sumy každý rok 1. januára a 1. júla výkupného obdobia zaplatiť do pokladnice pilíšmarótskeho panstva.
A keďže podľa § 19. článku LIII. zákona z r. 1871 výkupný kapitál a jeho prirážky zaťažujú vykúpené zeme, resp. ich súčasných majiteľov, a keďže podľa maloúverového výkazu priloženého v podobe odpisu pod bodom B. a vykázateľného aj v pôvodine, šesť splátok - 1. januára a 1. júla r. 1878, 1. jan. a 1. júla r. 1879, 1. jan. a 1. júla 1880 - vypršalo, za ne nasledovní obyvatelia Pilisszentkeresztu, Pilíšskeho Santova a Pomázu, a síce:
Pavol Bakaj, obyvateľ Pilisszentkeresztu, prvoradý 10 f 69 kr.; Martin Martinák, obyv. Pilisszentkeresztu, 2.-radý 13 f 16 1/2 kr.; Jozef Černý, obyv. P.szt.keresztu, 3.-radý 2 f 82 kr.; Adam Trkal, obyv. P.szt.keresztu, 4.-radý a Anton Kosnovský, obyv. P.szt.keresztu, 5.-radý, spoločným a nedielnym ručením 2 ft 82 kr.; Štefan Roob, obyv. P.szt.keresztu, 6.-radý 8 f 3 kr.; Juraj Čérný, obyv. P.szt.keresztu, 7.-radý 1 ft 78 kr.; Juraj Urbanič, obyv. P.sz.keresztu, 8.-radý 10 f 22 kr.; Martin Bilik, obyv. P.Santova 9.-radý 18 f 96 kr.; žena Martina Fuhla aj ako opatrovnica svojich maloletých detí, obyv. P.szt.keresztu, 10.-radý 4 f 27 1/2 kr.; Michal Martinák (: remeš:), obyv. P.sz.keresztu, 11.-radý 13 f 33 kr.; Juraj Galda, obyv. P.sz.keresztu, 12.-radý 10 f 7 1/2 kr.; Juraj Glück, obyv. P.sz.keresztu, 13.-radý 7 f 17 1/2 kr.; Jozef Glück, obyv. P.sz.keresztu, 14.-radý, 7 f 17 1/2 kr.; František Glück, obyv. P.sz.keresztu, 15.-radý 4 f 39 kr.; Michal Glück, obyv. P.sz.keresztu, 16.-radý 1 ft 61 kr.; Katarína Glücková, obyv. P.sz.keresztu, 17.-radá 1 f 61 kr.; žena Jána Hoosa, obyv. P.sz.keresztu, 18.-radá 2 f 69 1/2 kr.; Ján Spiegelhalter, obyv. P.sz.keresztu, 19.-radý 5 f 91 kr.; Katarína Havelková žena Štefana Seiferta, obyv. P.sz.keresztu, 20.-radá 5 f 58 1/2 kr.; vdova Jozefa Seiferta, obyv. P.sz.keresztu, 21.-radá 5 f 58 1/2 kr.; Michal Hudeček, obyv. P.sz.keresztu, 22.-radý 15 f 20 kr.; Juraj Heinrich a jeho deti ako dediči Jána Heinricha, obyv. P.sz.keresztu, 23.-radí 4 f 71 kr.; Štefan Hofner, obyv. P.sz.keresztu, 24.-radý 7 f 20 kr.; Martin Kučera, obyv. P.Santova, 25.-radý 12 f 31 kr.; Michal Chylo, obyv. P.sz.keresztu, 26.-radý 10 f 53 3/4 kr.; vdova Antona Kleina, obyv. P.sz.keresztu, 27.-radá 5 f 48 1/4 kr.; Ján Horňák, obyv. P.sz.keresztu, 28.-radý a Juraj Horňák, obyv. P.sz.keresztu, 29.-radý spoločným a nedielnym ručením 4 f 80 kr.; Ján Hurta, obyv. P.sz.keresztu, 30.-radý 67 kr.; vdova Juraja Hurtu, obyv. P.sz.keresztu, 31.-radý aj ako opatrovateľ maloletých dedičov Juraja Hurtu 1 ft 15 kr.; žena Martina Sótha, obyv. P.sz.keresztu, 32.-radá aj ako opatrovateľka svojej maloletej dcéry Heleny 3 f 72 kr.; Ján Horňák, obyv. P.sz.keresztu, 33.-radý 3 f 72 kr.; Martin Spiegelhalter, obyv. P.sz.keresztu, 34.-radý 2 f 86 kr.; Juraj Spiegelhalter, obyv. P.sz.keresztu, 35.-radý 8 f 40 kr.; Jozef Kadlec, obyv. P.sz.keresztu, 36.-radý 2 f 48 1/2 kr.; Ján Kadlec, obyv. P.sz.keresztu, 37.-radý 2 f 48 1/2 kr.; Anton Kosnovský, obyv. P.sz.keresztu, 38.-radý 9 ft 76 kr.; Juraj Kosnovský, obyv. P.sz.keresztu, 39.-radý 15 f 33 kr.; Jozef Kosnovský (čebák), obyv. P.sz.keresztu, 40.-radý 8 f 28 kr.; žena Michala Spiegelhaltera rod. Eva Kosnovská, obyv. P.sz.keresztu, 41.-radá 6 f 79 kr.; Štefan Bučanský, obyv. P.sz.keresztu, 42.-radý 5 f 55 kr.; Marko Stern, obyv. P.sz.keresztu, 43.-radý 6 f 45 kr.; Ján Liko, obyv. P.sz.keresztu, 44.-radý 7 f 40 kr.; Róza Schothová, obyv. P.sz.keresztu, 45.-radá 2 f 67 1/2 kr.; vdova Juraja Lika, obyv. P.sz.keresztu, 46.-radá 2 f 67 1/2 kr.; Štefan Štrbík, obyv. P.Santova, 47.-radý 13 f 82 kr.; Juraj Spiegelhalter, obyv. P.Santova, 48.-radý a maloletí súrodenci predstavení Štefanom Roobom, obyv. P.Santova, 49.-radý spoločným a nedielnym ručením: 3 f 49 kr.; Štefan Jordán, obyv. Pomázu, 50.-radý 16 f 30 kr.; František Papuček, obyv. P.sz.keresztu, 51.-radý 6 ft 8 kr.; Martin Papuček, obyv. P.sz.keresztu, 52.-radý 8 f 38 kr.; Jozef Rusňák, obyv. P.sz.keresztu, 53.-radý 1 f 57 kr.; Štefan Schilling, obyv. P.sz.keresztu, 54.-radý 15 f 45 kr.; Gregor Liko, obyv. P.sz.keresztu, 55.-radý 15 f 82 kr.; Štefan Glück, obyv. P.sz.keresztu, 56.-radý 2 f 24 kr.; Jozef Spiegelhalter, obyv. P.sz.keresztu, 57.-radý 4 f 63 kr.; František Vlasák, obyv. P.sz.keresztu, 58.-radý 5 ft 70 kr.; Marti Zink ml., obyv. P.sz.keresztu, 59.-radý 6 f 68 kr.; Adam Holeš, obyv. P.sz.keresztu, 60.-radý 7 ft 84 kr.; Marko Stern, obyv. P.sz.keresztu, 61.-radý a Michal Havelka, obyv. P.sz.keresztu, 62.-radý 3 ft.; Ján Báčik, obyv. P.sz.keresztu, 63.-radý 32 kr.; Štefan Balog, obyv. P.sz.keresztu, 64.-radý 32 kr.; Ján Blaho, obyv. P.sz.keresztu, 65.-radý 3 ft 62 kr.; Juraj Hurta, obyv. P.sz.keresztu, 66.-radý 2 f 52 kr.; Jozef Fries, obyv. P.sz.keresztu, 67.-radý 2 ft 19 kr.; Hermann Freibauer, obyv. P.sz.keresztu, 68.-radý 3 ft 58 kr.; Juraj Genský, obyv. P.sz.keresztu, 69.-radý 2 f 13 kr.; Jozef Oxenmayer, obyv. P.sz.keresztu, 70.-radý 11 ft 74 kr.; Martin Fuhl, obyv. P.sz.keresztu, 71.-radý 27 kr.; Jozef Genský, obyv. P.sz.keresztu, 72.-radý 3 f 40 kr.; Ján Horňák, obyv. P.sz.keresztu, 73.-radý 2 f 48 kr.; Ján Halušic, obyv. P.sz.keresztu, 74.-radý 16 kr.; Michal Havelka, obyv. P.sz.keresztu, 75.-radý 32 kr.; Blažej Grentek, obyv. P.sz.keresztu, 76.-radý 34 kr.; vdova Michala Havelku, obyv. P.sz.keresztu, 77.-radá 5 f 79 kr.; vdovec Jozef Rusňák, obyv. P.sz.keresztu, 78.-radý 2 f 7 kr.; Ján Martinák, obyv. P.sz.keresztu, 79.-radý 2 ft 60 kr.; Ján Janíček, obyv. P.sz.keresztu, 80.-radý 28 kr.; Ján Kenyeres, obyv. P.sz.keresztu, 81.-radý 1 ft 4 kr.; Jozef Klaus, obyv. P.sz.keresztu, 82.-radý 2 f 2 1/2 kr.; Martin Klaus, obyv. P.sz.keresztu, 83.-radý a Fridrich Klaus, obyv. P.sz.keresztu, 84.-radý 2 f 2 1/2 kr.; vdova Juraja Kosnovského, obyv. P.sz.keresztu, 85.-radá 25 kr.; (Slovácká ulica č. 35), Štefan Žáček, obyv. P.sz.keresztu, 86.-radý 2 ft 89 1/2 kr.; Jozef Mikula, obyv. P.sz.keresztu, 87.-radý 44 kr.; Štefan Kozák (: syn Michala:), obyv. P.sz.keresztu, 88.-radý 33 kr.; vdova Jána Hoosa, obyv. P.sz.keresztu, 89.-radá 3 ft 39 kr.; vdova Jozefa Liku, obyv. P.sz.keresztu, 90.-radá 1 ft 48 kr.; Ján Majnič ml. ako dedič Jána Majniča, obyv. P.sz.keresztu, 91.-radý 32 kr.; vdova Jozefa Majniča, obyv. P.sz.keresztu, 92.-radá 23 kr.; vdova Michala Martináka, obyv. P.sz.keresztu, 93.-radá 4 f 57 kr.; Ján Malý, obyv. P.sz.keresztu, 94.-radý 84 kr.; Ján Midling, obyv. P.sz.keresztu, 95.-radý 35 kr.; Štefan Palúch, obyv. P.sz.keresztu, 96.-radý 40 kr.; vdova Františka Prigla, obyv. P.sz.keresztu, 97.-radá 1 ft 12 kr.; Juraj Klein, obyv. P.sz.keresztu, 98.-radý 4 f 2 kr.; vdova Jána Schillinga, obyv. P.sz.keresztu, 99.-radá 4 f 56 kr.; Michal Glück ml., obyv. P.sz.keresztu, 100.-radý 34 kr.; Ján Havelka, obyv. P.sz.keresztu, 101.-radý 18 kr.; Peter Schmidt, obyv. P.sz.keresztu, 102.-radý 1 f 15 kr.; Juraj Holeš, obyv. P.sz.keresztu, 103.-radý 3 f 46 kr.; Ján Holeš, obyv. P.sz.keresztu, 104.-radý 3 f 36 kr.; Michal Kosnovský, obyv. P.sz.keresztu, 105.-radý 73 kr. (: ul. Hárommez:); Juraj Vlasák (v Slováckej ulici), obyv. P.sz.keresztu, 106.-radý 1 f 7 kr.; Pavol Galda, obyv. P.sz.keresztu, 107.-radý 9 f 46 1/2 kr.; žena Jána Janíčka, obyv. P.sz.keresztu, 108.-radá 4 ft 73 1/4 kr.; Ján Postránsky, obyv. P.Santova, 109.-radý 8 f 54 kr.; Ján Hranko, obyv. P.sz.keresztu, 110.-radý 7 f 37 kr.; Michal Schóth, obyv. P.sz.keresztu, 111.-radý a Ján Schóth, obyv. P.sz.keresztu, 112.-radý 54 ft 67 kr.; žena Jána Grenteka, obyv. P.sz.keresztu, 113.-radá 2 ft 38 kr.; Štefan Perutek, obyv. P.sz.keresztu, 114.-radý 3 ft 82 kr.; vdova Štefana Žáčka, obyv. P.sz.keresztu, 115.-radá 34 kr.; vdova Jána Zajáca, obyv. P.sz.keresztu, 116.-radá 53 kr.; Martin Vlček, obyv. P.sz.keresztu, 117.-radý 29 kr.; Martin Vlasák (: Kvítek:), obyv. P.sz.keresztu, 118.-radý 3 f 89 kr.; Michal Vlasák, obyv. P.sz.keresztu, 119.-radý 1 f 10 kr.; Michal Havelka (: Lachšinár:), obyv. P.sz.keresztu, 120.-radý 2 ft 89 kr.; Martin Sulka, obyv. P.sz.keresztu, 121.-radý 2 f 89 kr.
- teda spolu dlhujú 584 frt 34 kr.
Tým na základe § 87. článku 53. zákona z roku 1871 žiadosť Kráľovského riaditeľstva verejných základín, ako zákonného zástupcu panstva pilíšmarótskej cirkevnej základiny, aby vyššie vymenovaných 121 obžalovaných, resp. ich vymenovaných opatrovateľov, na základe 66. a 74. §§-ov občianskeho zákonného poriadku spolu na sumárne pojednávanie ráčili predvolať a súdny výrok vysloviť: podľa ktorého vyššie vymenovaných 121 obžalovaných, na každého zvlášť vyššie určenú a vyznačenú požadovanú sumu, ako aj za pojednávanie vyúčtované výdavky behom ôsmych dní, pod ťarchou prípadnej exekúcie, sú povinní vyplatiť.
Budapešť, 22. decembra 1880.
Kráľovský riaditeľ verejných základín
MENOSLOV OBYVATEĽSTVA MLYNKOV*
podľa úradnej listiny Kr. riaditeľstva verejných základín
z 10. marca 1882
1. Báčik, Jano			64. Kosnovská, Eva
2. Bakaj, Palo			65. Kosnovský, Anton
3. Bučanský, Marcin		66. Kosnovský, Anton
4. Bučanský, Štefan		67. Kosnovský, Ďuro
5. Čérný, Ďuro			68. Kosnovský, Ďurová žena
6. Čérný, Jozef			69. Kosnovský, Jozef (Čebák)
7. Freibauer, Hermann		70. Kosnovský, Michal (v Hárommezi)
8. Friez, Jozef			71. Kozák, Štefan
9. Fuhl, Marcin			72. Liko, Ďurová žena
10. Fuhl, Marcinová vdova	73. Liko, Jano
11. Galda, Ďuro			74. Liko, Jano
12. Galda, Palo			75. Liko, Jozefová vdova
13. Genský, Ďuro			76. Majnič, Jano ml.
14. Genský, Jozef			77. Majnič, Jozefová vdova
15. Genský, Jozef			78. Malý, Jano
16. Glück, Ďuro			79. Martinák, Jano
17. Glück, Fero			80. Martinák, Marcin
18. Glück, Jozef			81. Martinák, Marcin
19. Glücková, Kata		82. Martinák, Michal
20. Glück, Michal			83. Martinák, Michal (Remeš)
21. Glück, Michal ml.		84. Martinák, Michalová vdova
22. Grentek, Blažej		85. Martinák, Michalová vdova
23. Grentek, Janová žena		86. Midling, Jano
24. Halušic, Jano			87. Mikula, Jozef
25. Havelka, Jano			88. Omajer, Jozef
26. Havelková, Kata		89. Oxenmajer, Jozef
27. Havelka, Michal		90. Oxenmajer, Jozef
28. Havelka, Michal		91. Palúch, Štefan
29. Havelka, Michal (lachšinár)	92. Papuček, František
30. Havelka, Michalová vdova	93. Papuček, Martin
31. Heinrich, Ďuro		94. Perutek, Štefan
32. Heinrich, Jano			95. Priegl, Fero
33. Hoffner, Štefan		96. Roob, Štefan
34. Holeš, Adam			97. Rusňák, Jozef
35. Holeš, Adam			98. Seifert, Jozefová vdova
36. Holeš, Ďuro			99. Seifert, Štefan
37. Holeš, Ďuro 			100. Schiling, Janová vdova
38. Hoos, Janová vdova 		101. Schmidt, Peter
39. Hoos, Janová vdova 		102. Schoth, Jano
40. Horňák, Ďuro 			103. Schoth, Michal
41. Horňák, Jano 			104. Soothová, Róza
42. Horňák, Jano 			105. Sóthová, Helena
43. Horňák, Jano 			106. Sóth, Marcinová žena
44. Hranko, Jano 			107. Spiegelhalter, Ďuro
45. Hudeček, Michal 		108. Spiegelhalter, Ďuro
46. Hudeček, Michal 		109. Spiegelhalter, Ďuro
47. Hurta, Ďuro 			110. Spiegelhalter, Ďuro
48. Hurta, Ďuro 			111. Spiegelhalter, Jano
49. Hurta, Ďurová žena 		112. Spiegelhalter, Jano
50. Hurta, Jano 			113. Spiegelhalter, Jano
51. Chylo, Michal 			114. Spiegelhalter, Marcin
52. Janíček, Jano 			115. Spiegelhalter, Michalová žena
53. Janíček, Janová žena 		116. Sulka, Marcin
54. Kadlec, Jano 			117. Trkal, Adam
55. Kadlec, Jozef 			118. Urbanič, Ďuro
56. Kenyeres, Jano 		119. Vlasák, Ďuro
57. Klaus, Fridrich 		120. Vlasák, Marcin
58. Klaus, Jozef 			121. Vlasák, Marcin (Kvítek)
59. Klaus, Martin 			122. Vlasák, Michal
60. Klein, Antonová vdova 	123. Vlček, Marcin
61. Klein, Antonová vdova 	124. Zajác, Janová vdova
62. Klein, Ďuro 			125. Žáček, Štefan
63. Klein, Ďuro 			126. Žáček, Štefanová vdova
* Menoslov, zrejme, nie je úplný, ale určite obsahuje prevažnú časť rodín, resp. priezvisk, existujúcich vo vtedajšej dedine. Mená sú zapísané tak, ako sa u nás používali. Odstránené sú deformácie zapisovateľa, ktoré robil preto, lebo meno zle počul, ba aj preto, lebo nemaďarské mená písal po maďarsky. V našej dedine, zvlášť v tej dobe, nikto nepoužíval mená “János”, “József”, “Márton” a pod., ale výlučne Jano, Jozef, Marcin, atď.
Učitelia mlynských detí v 19. storočí
Dobre by bolo, keby sme aj o učiteľoch mali aspoň taký prehľad, ako o duchovných našej dediny. Žiaľ, naši učitelia nie sú v archívoch až natoľko dobre zdokumentovaní. Tieto údaje sú dosť roztrúsené a preto ich vyhľadávanie a zozbieranie je časovo pomerne náročné a vyžaduje si aj dobré jazykové znalosti z latinčiny. Nižšie uvedené údaje by sa ďalej dali obohacovať dôkladnejším prieskumom materiálov všetkých kanonických vizitácií87 a školských písomností,88 uložených v stoličnobelehradskom Biskupskom archíve, ale zrejme aj po ďalších miestach takýchto prameňov.
Martin Čebák
Štefan Čebák (     - 1805)
Bol to pravdepodobne syn už spomínaného (azda nášho prvého) učiteľa, Martina Čebáka. Vyučoval tu už aj koncom 18. storočia, zatiaľ však nevieme, kedy prevzal “štafetu” od svojho otca, Martina. Figuruje na listine z 31. mája 1799: “Per me Stephanus Csebák, Iuratum Loci Notarium” (vieme, že vtedy osoba učiteľa a notára bola tá istá). Podobne je podpísaný aj na listine pochádzajúcej z 9. januára 1804: “Coram me Stephano Csebák, Iurato Loci Notarius”. Teda bol to bezpochyby náš druhý učiteľ v 18. storočí.
František Chládek (1805 -     )
Jeho meno nájdeme v zápisnici prvej kanonickej vizitácie z r. 1805. Dozvieme sa o ňom, že len nedávno obsadil učiteľské miesto Mlynkov. Ešte nemá dostatočné skúsenosti. Začiatkom svoje povinnosti vykonával nedbalo, ale v poslednej dobe už ukazuje vážne znaky nápravy. Je učiteľom a zároveň aj rechtorom. Skúšky má z normálnej metodiky a má učiteľské oprávnenie. Vyučovanie začína začiatkom zimy, vtedy má možnosť ukázať svoje učiteľské schopnosti.
Jozef Čeitey (     - 1817)
Vieme o ňom zo zápisnice druhej kanonickej vizitácie (1817), že to bol učiteľ chvályhodných vlastností, ale práve odišiel vyučovať na iné miesto a dedina si hľadá nového učiteľa. Takého, ktorý by zároveň bol schopný vykonávať aj úlohy notára. Pomocný učiteľ tu toho času nebol. Je to obdobie, kedy dedina má novú školskú budovu, postaviť ju dala Cirkevná základina pred dvoma rokmi, r. 1815. Vyučuje sa každý deň 2 a 1/2 hodiny predpoludní a 2 a 1/2 hodiny popoludní. Návštevnosť školy je premenlivá, lebo závisí od rodičov, ktorí dodržiavanie nariadení zanedbávajú. Asi 36 detí navštevuje školu chvályhodne, z nich 23 detí sa učí dobre. Vyučovanie prebieha vlastne len v zimnom období, maximum 4 mesiace. V letnom období ani jedno dieťa školu nenavštevuje.
Stav školy: Dedina má novú školskú budovu. Postaviť ju dala Cirkevná základina pred dvomi rokmi, r. 1815. Má trstenú strechu, jednu učebňu pre 130 žiakov, izbu pre učiteľa, spálňu, komoru, kuchyňu a maštaľ. Budova je postavená z kameňa. Má šesť pomerne veľkých okien. Čiže, na vtedajšie dedinské pomery naša dedina má pomerne dobré podmienky pre učiteľa a vyučovanie detí.
Matej Šušič (1829 -     )
Pochádza z Čobánky. Skôr než by bol prišiel do našej dediny vyučovať, vyučoval v Bukači (Békásmegyer) ako pomocný učiteľ. Meno má srbské (šuša = naničhodník, šušič = syn naničhodníka). To však naňho vôbec nie je charakteristické. Študoval normálnu metodiku, získal učiteľské povolenie a k vyučovaniu má dostatočné vedomosti. Žije triezvo a vzorne. Naše deti, podobne ako všetci predošlí učitelia, vyučuje po slovensky. Predmety vyučuje normálnou metodikou. Školu pravidelne navštevuje 50 žiakov. Na vyučovanie spôsobilých detí by bolo aj viac, ale rodičia, sčasti z nedbalosti, sčasti pre nedostatok šiat a učebníc, ich do školy neposielajú. V dedine je mnoho veľmi chudoných ľudí.
Stav školy: V r. 1829 školská budova je už vo veľmi zlom stave. Hlavne strecha je zlá, keď prší, do učebne zateká voda. Oprava budovy je povinnosťou Cirkevnej základiny (ktorá si túto povinnosť vykonáva nie príliš svedomite - pozn. autora). Asi toľko sa dá na túto tému vybrať zo zápisnice kanonickej vizitácie z r. 1829.
František Bajer (1829)
Je pomocným učiteľom v dobe vyššie uvedenej kanonickej vizitácie. Odkedy dokedy je v tejto funkcii, zatiaľ nemáme zistené. Jeho úlohou je len školské vyučovanie. Za svoju prácu dostáva 25 forintov. Je to človek dobrosrdečný, vie len po slovensky.
Martin Kavan (1839 - 1874)
Je to 39-ročný zdravý muž, ženatý, má tri deti. Narodil sa v Pomázi 28. októbra 1799 v nemeckej rodine. Keďže v Pomázi žilo aj mnoho Slovákov, naučil sa aj po slovensky. R. 1817 skončil svoje štúdiá na učiteľskej škole a r. 1825 sa stal pomocným učiteľom v Pilíšskom Maróte, kde ho neskôr zvolili aj za učiteľa. V dobe kanonickej vizitácie r. 1839 už vyučuje v Mlynkoch. “Žije s manželkou a so svojimi deťmi mravne, má dobré schopnosti na výchovu a vyučovanie detí. Učiteľskú školu skončil chválitebným prospechom. Má náležité pedagogické schopnosti, aj ako rechtor vyhovuje požiadavkám.” Takto ho charakterizujú v zápisnici kanonickej vizitácie r. 1839, a podobne aj r. 1868/69. R. 1838 sa mu narodil syn Baltazár a o dva roky neskôr, r. 1840 dcéra Cecília. O jeho treťom dieťati zatiaľ nemáme údaje.
Počas učiteľovania Martina Kavana, v roku 1858, v našej dedine oddelili učiteľskú funkciu od vykonávania notárskych povinností (dovtedy on bol aj notárom). Len pripomeniem, že o tomto vynikajúcom človeku sa zmieňuje neskorší učiteľ Gyula Szűcs - spomínajúc nariadenie hl. slúžneho Petra Piperkoviča (Senondrej, 28. marca 1861) o potrebe svedomitej výchovy a vyučovania detí - takýmito nelichotivými slovami: “Na toto nariadenie Mlynčania asi nie veľa dbali, keďže práve v tej dobe (31 rokov) zamestnávali takého učiteľa, ktorý nevedel ani po maďarsky”!!!89 S touto jeho veľmi divnou mienkou sa dostáva do úplného rozporu s tým hodnotením, ktoré o tomto našom učiteľovi dali členovia kanonickej vizitácie v roku 1839 a opäť v roku 1869 na čele s biskupom Stoličného Belehradu, Pavlom Matejom Szutsitsom. O tom ani nehovoriac, že vyučovať naše maďarčinu neovládajúce pilíšske deti silou-mocou po maďarsky, čoho “majstrom” bol aj Szűcs, sa u nás stalo “módou” až trošku neskôr. Szűcs ešte asi nevedel, že vyučovať deti sa dá najlepšie v ich materinskej reči, a takých rečí vo svete je aj viac, nie iba maďarčina. Navyše maďarčina bola materinskou rečou Gyulu Szűcsa, no nie našich detí.
Rodina Kavanovcov má veľké zásluhy v histórii školstva a kultúry našej dediny. Zaslúžila by si, aby sme po nej pomenovali niektorú z našich ulíc, alebo dom kultúry, prípadne inú inštitúciu. Náhrobný kameň učiteľa Martina Kavana a jeho predčasne zomretej dcéry Cecílie sa nám akýmsi zázračným spôsobom až do dnešku zachoval, najnovšie stoja oba pri vchode do cintorína vpravo. Mali by sme si ich chrániť ako kultúrno-historickú pamiatku.

SLOV74
Náhrobok Cecílie Kavanovej
s textom: „Tu v tejto ružovej
záhrade odpočíva 24-ročná
Cecília Kavanová.
Zomrela 8. decembra 1864.”
SLOV75
Náhrobok učiteľa Martina Kavana
s textom: „Tu odpočíva
Martin Kavan,
75-ročný učiteľ.
Zomrel 18. marca 1874.”

Alojz Lišinský (1839)
Je pomocným učiteľom Martina Kavana v dobe kanonickej vizitácie r. 1839. Pôvodne je to Pešťan (toho času Pešť je ešte značne slovenská), má 25 rokov. Predtým 5 rokov pôsobil v Šorokšári ako pomocný učiteľ. Odkedy dokedy bol u nás pomocným učiteľom, zatiaľ nemáme zistené.
Baltazár Kavan (1854 - 1874 - 1888)
Baltazár Kavan bol jedným z troch detí učiteľa Martina Kavana. Narodil sa v Mlynkoch 6. januára 1838 (Pilíšska župa). Už ako 14-ročný chlapec pomáhal svojmu otcovi vo vyučovaní, aj keď on sám ešte nebol učiteľom. Až hodne neskôr odišiel študovať na učiteľskú školu v Ostrihome, ktorú skončil ako 32-ročný 30. júla 1870. Vo vysvedčení má dobré a dostatočné známky. Podľa svedectva zápisnice kanonickej vizitácie “vyučovať je schopný v elementárnych školách s vyučovacím jazykom slovenským.” Úradne 5 rokov pracoval v mlynskej škole - sčasti ako praktikant, sčasti ako pomocný učiteľ - od r. 1862, neskôr pol roka pracoval ako pomocný učiteľ-rechtor v Pilíšskom Santove, potom prešiel pracovať do Kalázu. Keď v roku 1874 jeho otec, učiteľ Martin Kavan zomrel, naša dedina si zvolila za učiteľa jeho syna, Baltazára Kavana. Pri tejto príležitosti, ako pri každých takýchto voľbách, vystavili o ňom tzv. “Výkaz o kvalite zvoleného a vymenovaného učiteľa”. V ňom sa píše, že má 36 rokov, je mravný, jeho politické správanie (!) je bezvýhradné, jeho vyučovacia metóda je správna, usilovnosť chvalitebná, rechtorská pripravenosť vyhovujúca. Pracuje (ako poverený učiteľ - pozn. autora) od 16. júla 1874. Jeho príjem: 561 forintov 21 a 1/2 grajciara.

SLOV77
Tetka, ktorá dôverne poznala
učiteľa Baltazára Kavana,
ba aj jeho otca, lebo ani v 1960-tych
rokoch sa už na ňu nepamätali
u nás ani tí najstarší ľudia
SLOV78
Svedkyňa 19. storočia, tetka
Marina Kosnovská (rod. 1863).
Učil ju Martin Kavan,
v poslednom roku zase jeho syn
Baltazár. Zomrela r. 1938

Zlatým klinčekom tohoto “Výkazu” je jeho posledná rubrika “észrevételek” (pripomienky): “Slovenský a nemecký jazyk ovláda dokonale, maďarský obstojne rozumie. Po jeho zvolení príslušný dekan-škôldozorca mu nariadil, aby pod ťarchou straty platnosti jeho zvolenia sa usiloval aj v maďarskej reči dosiahnuť také znalosti, aké má zo slovenčiny a nemčiny.”90 Navyše akýsi “dobrodinec” mu tam ešte pripísal, že to má urobiť “behom jedného roka”! Nemá to v tej dobe žiadnu praktickú príčinu, veď žije a vyučuje na slovenskom etnickom území Uhorska, kde okrem cudzích maďarských úradníkov žijú len Slováci. Bolo to zlovestné znamenie pre tohoto nášho pilíšskeho rodáka, slovenského učiteľa, že celý život bude musieť znášať osud martýra len preto, že sa narodil Slovákom. Žiť v Uhorsku a nevedieť po maďarsky už aj vtedy bolo neodpustiteľným hriechom. O 11 rokov neskôr, 25. decembra 1885 sa opäť zrodil “prísny pokyn, aby si behom dvoch rokov osvojil maďarský jazyk”. R. 1888 zasadá školská rada. Jej cirkevným predsedom je farár Budaváry János, kým jej svetským predsedom je horár Prokop Géza, predstaviteľ pilíšmarótskej cirkevnej základiny. Je jasné, že mienka týchto dvoch je prezentovaná ako mienka celej školskej rady dediny, i keď oni dvaja nie sú rodáci tejto dediny, ba ani nie sú slovenskej národnosti.
Na tomto zasadnutí 50-ročný učiteľ Baltazár Kavan cirkevným predsedom - a teda aj celou školskou radou - bol krížom-krážom obviňovaný najrôznejšími vinami, až nakoniec bol vyhlásený za “nespôsobilého na učiteľskú prácu”, ba aj za “slabo vidiaceho a trošku nahluchlého”. Skutočnou príčinou však bolo, že sa nenaučil po maďarsky. Pre tento “hriech” miestna školská rada cirkevnej vrchnosti navrhovala, aby “ich učiteľa od 1. januára budúceho roka ráčila poslať do dôchodku.” A tak v našej dedine životodarné slniečko slovenského vyučovania postupne začalo zapadať. Pilíšsky učiteľ Baltazár Kavan v roku 1889, nie z vlastnej vôle, prestal vyučovať. V poslednom desaťročí 19. storočia sme ešte mali slovenskú reč ovládajúcich učiteľov, ale už sa intenzívne pripravoval prechod na čisto maďarské vyučovanie.
Zigmund Zalka (1890 - 1892)
Viliam Böhm (23. jún 1892 - 1894)
Narodil sa 18. júna 1868 v Banskej Štiavnici (župa Hontianska). Študoval v Ostrihome, kde 25. júna 1887 dostal učiteľské vysvedčenie. Učil sa dobre, má chválitebné, dobré a dostatočné známky. Pôsobil ako pomocný učiteľ v Pobedíme, Piešťanoch a Márie Nostre; potom už ako učiteľ v Smoleniciach a Vysokej, všade s dobrými výsledkami. Mravne je vzorný, jeho vyučovaciu metodiku charakterizujú ako “šikovnú” a je vytrvale usilovný. Jeho rechtorské pôsobenie je tiež vyhovujúce. Za svoju prácu dostáva 581 forintov a 40 grajciarov.
Jozef Košťálik (1894 - 1900)
Návštevnosť školy v 19. storočí
Rok 	Učiteľ 			Počet žiakov
						chlapci		 dievčatá
1834		Matej Šušič				40
1835		Matej Šušič				80
1844		Martin Kavan		73		37
(pravidelne chodí: 67)
1846		Martin Kavan		71		39
(pravidelne chodí: 93)
1862		Martin Kavan			116
1864		Martin Kavan			102
1871		Martin a Baltazár Kavan		126
1874		Martin Kavan			93
1875		Baltazár Kavan			101
1880		Baltazár Kavan			116
1882		Baltazár Kavan			179
1889		Baltazár Kavan			117
1891		Zigmund Zalka			77
1894		Jozef Košťálik			113
1896		Jozef Košťálik			127
Situácia národností v Uhorsku
na rozhraní posledných dvoch storočí
Kto pozná skutočnú históriu Uhorska, dobre vie, že zhruba od polovice 18. storočia postupne sa prebúdza povedomie jednotlivých národov a národností tohoto mnohonárodnostného štátu. Maďari sa usilujú vymaniť spod tlaku germanizácie, zároveň však sami sa správajú voči nemaďarským národom a národnostiam krajiny tak, ako Nemci voči nim. Navyše ešte neuznávajú ich osobitnú identitu, pokladajú ich jednoducho za “inou rečou hovoriacich Maďarov”, čo je samozrejme nezmysel. Celé 19. storočie stupňujú nátlak na nemaďarské zložky krajiny a silou-mocou ich chcú pomaďarčiť. Vyvolá to obrovské napätie medzi Maďarmi a Nemaďarmi a odpor proti maďarizácii. S krátkozrakou a príliš okatou politikou maďarizácie nesúhlasil ani uhorský minister školstva barón Jozef Eötvös, ale aj Fraňo Deák sa usiloval všetky politické kroky zladiť so zákonom, nemal rád v politike hrubú silu a tiež kategoricky odmietal politiku maďarizácie.91 Avšak väčšina stúpencov týchto triezvo zmýšľajúcich politikov takéto názory na životne dôležitú národnostnú otázku pokladala za zastarané. Vo všeobecnosti zvíťazil sen o maďarskom národnom štáte.
Podľa Eötvösovho zákona o základnom vzdelaní v dedinách sa mali budovať školy a v nich sa malo vyučovať v materinskom jazyku (odsek 58). V národnostne zmiešaných obciach na post učiteľa mali vymenovať len také osoby, ktoré sú schopné vyučovať v jazyku ich žiakov. Teda štát na Slovákmi obývanom území mal vybudovať ľudové školy a gymnáziá s vyučovacím jazykom slovenským. Toto sa však nikdy neuskutočnilo. Naopak, štát nielenže nikdy nevybudoval ani jedinú strednú školu, v ktorej by sa bol používal vyučovací jazyk slovenský, ale v jeseň r. 1874 zrušil aj tie tri slovenské gymnáziá, ktoré si Slováci sami vybudovali. Nič tak jasne neodhaľuje maďarizačné tendencie v školstve ako systém, podľa ktorého sa budovali štátne ľudové školy. Roku 1906 fungovalo 2.046 štátnych škôl a napriek tomu, že ich navštevovalo 117.746 nemaďarských detí, vyučovacím jazykom vo všetkých okrem jednej bola výlučne maďarčina! Často sa stávalo, že za učiteľov sa ustanovovali ľudia, ktorí neovládali okrem maďarčiny nijaký iný jazyk. Štátne ľudové školy sa budovali najmä v nemaďarských a zmiešaných oblastiach. Ich úlohou bolo rozvíjať maďarské vlastenectvo. V roku 1901 gróf Csáky predložil návrh zákona, podľa ktorého sa v celej krajine povinne vybudujú materské školy. Tie mali navštevovať deti vo veku 3 až 6 rokov a za tri roky sa mali naučiť po maďarsky. Človek nemusí mať pedagogické vzdelanie, aby si vedel predstaviť žalostné výsledky takéhoto “vyučovania”.
Aj napriek tomu, že v takejto monografii niet veľa priestoru pre podrobný rozbor celoštátnej situácie, aspoň toľko sme si o tom museli povedať, aby sme lepšie pochopili to, čo sa v týchto súvislostiach udialo v našej dedine.
Prvé prejavy maďarizácie
Pozrime sa, ako sa táto vyššie opísaná všeobecná situácia prejavila v takej malej slovenskej dedine, akou boli Mlynky. Dalo by sa to síce aj obísť, alebo preskočiť... Avšak bez toho, čo tu bude nasledovať, by sa nijako nedalo vysvetliť, prečo v našej pôvodne čisto slovenskej dedine, v ktorej ešte v 1950-tych rokoch nebolo takého pilíšskeho dieťaťa, ktoré by neovládalo dobre slovenčinu, v rokoch 1990-tych už takmer niet takého pilíšskeho dieťaťa, ktoré by ju ovládalo. Pritom všetkým nám je jasné, že takéto niečo sa len tak z ničoho nič nestane. Za takouto dokonalou výmenou jazyka musí byť veľa “práce”, veľa “horlivosti”, ba aj neľudskosti. Aby ma nikto nemohol obviňovať zo zveličovania alebo vymýšľania, budem sa často opierať o citáty z oficiálnych uhorských, resp. maďarských publikácií.
Najneskôr od prvých rokov 20. storočia celkom opodstatnene môžeme hovoriť o vehementnom úsilí zlomiť slovenskosť našej dediny a urobiť z nej maďarskú. Avšak postupný prechod na tento trend sa začína prejavovať už omnoho skôr, v druhej polovici 19. storočia. Potenciálne nebezpečie národnostného napätia v našej dedine bolo vlastne dané už pri jej znovuzaložení (1747): majiteľom celého chotára, všetkých polí a hôr bol maďarský (či vlastne uhorský) pavlínsky rád, kým obrábateľmi tohto chotára boli slovenskí poddaní. Aj záujem týchto dvoch skupín bol protikladný: kým naši predkovia tu hľadali znesiteľnejšie životné podmienky, zatiaľ pavlíni chceli z nich mať čo najväčší zisk (veď začiatkom na nich vyrubili také vysoké dane, že aj sami si museli uznať ich neúnosnosť a zmierniť ich, čo však tiež bolo len dočasné, lebo r. 1771, podľa svedectva uvedeného Prosbopisu, už zase im zvyšujú dane)... Nevyhnutne tu museli byť aj jazykové problémy. Nie je jednoduché ani predstaviť si, ako pavlínski rehoľníci komunikovali s našimi predkami. Síce vtedy sa ešte používal latinský jazyk, ten však ovládal nanajvýš farár. Keďže my sme boli až do r. 1800 iba filiálkou čabianskej, neskôr santovskej fary, aj farára sme mali len občas, keď k nám odtiaľ prišiel odslúžiť bohoslužby. Tí farári už pravdepodobne do určitej miery ovládali aj niektoré z nárečí maďarčiny. Dôkazom toho je aj spomínaný Prosbopis, ktorý bol napísaný po maďarsky.
Nezabúdajme však, že pavlínska rehoľa bola majiteľom našej dediny len 39 rokov, v období od 1747 do 7. februára 1786. Týmto dňom totiž Jozef II. túto rehoľu zrušil.92 Dedina sa dostala do vlastníctva Pilíšmarótskej cirkevnej základiny.
Od r. 1800 sme mali už vlastnú faru a vlastných kňazov. Tí skutočne dobre ovládali latinčinu, a obstojne aj nejaké maďarské nárečie. Dôkazom toho sú ich listy písané svojim cirkevným nadriadeným. Práve z týchto listov sa dozvieme mnohé podrobnosti o živote našej dediny. Napr. aj to, že Pilíšmarótska cirkevná základina, ku ktorej patrili aj okolité hory, si v našej dedine postavila horáreň. Tá bola zárodkom podnes tu existujúceho lesníckeho úradu. Zdržiavali sa v ňom horári, poľovníci, ktorí boli v našej dedine cudzím elementom a tak sa k nej aj správali. Napr. náš farár Ignác Červeň (1859-1872), súdiac podľa jeho listu z 21. októbra 1869, písaného svojmu nadriadenému biskupovi do Stoličného Belehradu, má veľmi zlé skúsenosti s istým pánskym poľovníkom, Lajosom Baloghom. Ba nielen s ním, ale všeobecne s predstaviteľmi cirkevnej základiny, lebo “odkedy tu fara existuje, vždy boli proti cirkvi...” a v tomto zmysle ovplyvňovali aj ľud fary.
Lajosa Balogha charakterizuje ako násilníka, grobiana, “ktorý často vo dne v noci hýri v krčme, je hašterivý, na koho sa hnevá s každým sa pobije a v hneve mláti hlava-nehlava, ba aj nôž si vytiahne spoza sáry, ak natrafí na silnejšieho... Je priestupníkom Desatera a Cirkvy, ktorý sa rúha Ježišu Kristu, Márii a všetkým svätým takýmito slovami: baszom a tót Istenedet (jebem ti tótskeho Boha - preklad autora) atď. Je to bezbožník, kňazov nenávidí, v spoločnosti ich všade haní, sviatosti a omše škarede tupí, vraviac: szarom a papok fejére, szarom a Miséjükre (seriem na hlavu kňazov, seriem na ich omšu - preklad autora). Aj nebohý Thurzo (slúžil u nás medzi r. 1825-1858 - pozn. autora) ho mal dosť. R. 1859 aj Lenického, bývalého zástupcu duchovného zamiešal do najhanebnejšej klebety, prečo bol odtiaľto odstránený...” Takto sa sťažuje duchovný Červeň na Balogha a jemu podobných a prosí svojho nadriadeného, aby sa o tom Balogh nedozvedel, lebo “tento poľovník je kedykoľvek hotový človeka aj zabiť.” Ďalej píše: “Ja som mierumilovný a s týmto hašterivým človekom, ktorý pre jeho škandálne zvady je už dosť ďaleko známy, by som sa nechcel dostať do sporu, človek má dosť aj svojich každodenných starostí..., preto to tak oznamujem Vašej Dôstojnosti, aby moja kňazská autorita pre tohoto zločinca nebola naštrbená...”
Dozvieme sa z listu, že naši drevo potrebujúci ľudia boli od týchto pánov závislí, lebo oni boli pánmi hôr a dreva. Tak sa mohlo stať, že predstavení dediny si za svetského predsedu miestnej školskej rady zvolili práve Balogha (cirkevným predsedom bol vždy miestny kňaz - pozn. autora).
Keď sa tento Balogh zaplietol do krádeže dreva a bol vyšetrovaný, podplatil ľudí, s ktorými sa o drevo delil, aby zaňho krivo prísahali, ba aj vyslaní páni, ktorí vec vyšetrovali, stáli na jeho strane. Po tomto prípade sa už nikto neopovážil proti nemu vystúpiť, “sedliaci o ňom povrávajú, že ho nepremôže ani božská, ani ľudská, ani žiadna iná moc.” Bál sa ho farár, podľa ktorého “nemá od neho pokoja ani miestny starý učiteľ (bol to Martin Kavan - pozn. autora), ani jeho rodina... Keby tento človek tu ešte dlho ostal, svojou bezbožnosťou by celú dedinu definitívne pokazil, ktorá i tak je už dosť pokazená. V Pilíšmarótskom základinovom panstve je aj viac takých ľudí.” Poľovník Balogh bol teda pohromou celej dediny, ktorú svojim výtržníckym správaním demoralizoval.
Napriek tomu všetkému, ani takéto hulvátske správanie cudzích poľovníkov, horárov a lesných správcov, i keď bezpochyby vždy to malo aj protislovenský ráz, nebolo schopné obrať našich ľudí o slovenskú reč a nemohlo im ju nahradiť rečou maďarskou. Z tohoto hľadiska oveľa nebezpečnejším činom bolo, keď v roku 1874 cirkevná vrchnosť nášmu novozvolenému učiteľovi Baltazárovi Kavanovi nariadila, aby sa naučil po maďarsky, a nejaký miestny horlivec mu k tomu ešte pripísal: “behom jedného roka”.
Prvý (?) vážny útok na slovenčinu
Zdá sa, že Ján (či János?) Budaváry (1883-1895) bol prvý taký farár v našej dedine, ktorý “sa snažil vyhovieť požiadavke” cieľavedomého presadzovania maďarčiny v kruhu našich školákov. A vehementne ho v tom podporovalo aj to spomínané lesné opatrovníctvo, patriace Pilíšmarótskemu cirkevnému základinovému panstvu. Avšak v tomto horlivom úsilí vážnou prekážkou bol pán rechtor (učiteľ a organista - pozn. autora) Baltazár Kavan, ktorý ani napriek vyššie spomínanému a potom viackrát opakovanému nariadeniu a ustavičnému tlaku, ani po 14-ich rokoch nevedel ešte po maďarsky, a tak na pomaďarčovanie našich detí v škole bol nespôsobilý. Náš rodák, pilíšsky učiteľ, jednoducho nevyhovoval čoraz otvorenejšie prejavovanej požiadavke: učiť slovenské deti v škole silou-mocou po maďarsky. Mal chudák z toho celý život veľké nepríjemnosti, až nakoniec sa dostal pred “tribunál” miestnej školskej rady. Pozrime sa teda, ako vyzeralo také
koncepčné konanie
V pilíšskych Mlynkoch, neďaleko Pešť-Budína, v roku pána 1888. V neskorú jeseň, 25. novembra po popoludňajšej bohoslužbe, v učebni školskej budovy naproti kostola zasadala školská rada.
Prítomní boli:	János Budaváry, miestny farár, cirkevný predseda ŠR;
			Baltazár Kavan, dočasný rechtor;
			Gregor Liko, obecný hlavný richtár;
			Ďuro Spiegelhalter, školský správca;
			Šebo Spiegelhalter, podrichtár, všetci ako riadni členovia.
Neprítomní:		Géza Prokop, lesný inžinier, svetský predseda ŠR;
			Štefan Hoffner, riadny člen ŠR.
Predsedajúci pán farár uvíta prítomných
členov školskej rady a otvorí poradu.
Prerokovať majú:
I. Otázku úpisov školskej základiny;
II. Menoslov učebnicami podporovaných chudobných žiakov;
III. Problémy s opravou strechy školskej budovy, ktorú strašný ľadovec 30. júla značne poškodil;
IV. Otázku školského palivového dreva;
V. Zanedbávanie maďarčiny učiteľom B. Kavanom;
VI. Upomienku učiteľa B. Kavana, či by nemal odísť do dôchodku;
VII. Sťažnosť Ď. Spiegelhaltera na učiteľa B. Kavana.
Rozhodnutie školskej rady.
Z nášho hľadiska teraz prvé tri body sú tu o inom. Zaujímavosti sa začínajú až vo IV. bode:
IV.) Pán farár oznámi školskej rade, že z minulých rokov usporené, resp. rozumne kontrolované drevo na 21. októbrom začaté obdobie kúrenia možno aj postačí. Ale z vlaňajšieho rúbania povolené a dedinou pre učebňu prichystané drevo sme ešte nedostali, lebo - tak sa zdá, - pán učiteľ chce s ním nakladať svojvoľne, zdráhal sa učiniť zadosť povereniu z 20. októbra, resp. od neho požadovanú potvrdenku predložiť dôstojnému lesnému opatrovníctvu...”
Školská rada... znovu napomína pána učiteľa: nech sa uspokojí so svojím pekným platom, ktorý obsahuje aj 40 kubíkov polien; nech nerobí hanbu svojmu povolaniu ako v minulom školskom roku, keď bol prichytený pri lesnom priestupku a bol pokutovaný.
V.) Keďže udeľovanie palivového dreva, potrebného na vykurovanie učebne, závisí od toho, aký prospech žiaci dosiahnu v osvojovaní maďarského jazyka, a doteraz tejto požiadavke sa snažil vyhovieť pán farár, nadhodí sa otázka: Či urobil zadosť v maďarskej reči nezbehlý a preto úradom cirkevnej župy nepotvrdený učiteľ tomu prísnemu rozkazu, ktorý mu vydal náš Osvietený Biskupský Otec na žiadosť jeho výsosti škôldozorcu Peštianskej župy 25. decembra 1885, aby sa behom dvoch rokov naučil maďarský jazyk?
Posúdenie tejto veci, podľa našej mienky, patrí do kompetencie príslušného pána škôldozorcu; my môžeme konštatovať len toľko, že učiteľ zanedbal svoju povinnosť; pán farár ho už počul vyrieknuť aj maďarské slovo, keď 24. novembra t.r., predpoludní o 10. hodine vstúpil do školy, že bude prednášať náboženstvo. Nervôzny učiteľ na vlastné oči a uši farára palicou bil po hlave čulé dievča jedného hájnika, lebo stálo trošku von z lavice, a ohavne mu nadával: Istenét és teremtését (Boha jeho a stvorenie). Farár, ktorého učiteľ neskôr zbadal, vyslovil svoju neľúbosť nad takým spôsobom vyučovania, ale surový učiteľ na svoje ospravedlnenie sa odvolával výlučne na nezbednosť detí.
VI.) Predsedajúci pán farár pripomenie pánovi učiteľovi tú prosbu, ktorú napísal školskej rade pred 5 rokmi, aby mu dovolili vyučovať ešte tri roky, potom aj tak odíde do dôchodku. Pýta sa teda pána učiteľa: čo chce svojim škandalóznym správaním dosiahnuť?
Učiteľ Baltazár Kavan odpovedal: “Ja nie som povinný počúvať takéto hrubosti” - a odišiel.
VII.) Ďuro Spiegelhalter, školský správca sa ujal slova a povedal: “Vec školy a výchova môjho syna je mojou srdcovou záležitosťou”; že by jeho syn bol samopašný, to mu nikto nemôže na oči vyhadzovať, predsa 16. novembra, čiže v piatok popoludní o 3. hodine, keď zvonili a pán učiteľ mylne sa nahlas modlil Anjel páne, a deti zase riadnu modlitbu; po modlitbe jeho syn Ciprián si sadol; keďže sadnúť si ešte nebolo povolené: učiteľ sa vrhol na nie zlým úmyslom si sadnuvšieho chorľavého syna a bil ho palicou po hlave.
Školská rada, odhliadnuc od iných hrubých chýb a surových spôsobov dočasného učiteľa Baltazára Kavana, vzhľadom na to, že i tak má slabý zrak i slabý sluch, a pri upozornení sa búri, opätovne ho vyhlasuje za neschpného na učiteľské povolanie. Preto v mene triezvo zmýšľajúcich rodičov a slušných veriacich úpenlivo prosíme Dôstojný Úrad cirkevnej župy, aby nášho učiteľa od 1. januára budúceho roka ráčil predložiť na dôchodok. Ak by naše sťažnosti nebodaj utrpeli pochybnosť, na ich vyšetrenie žiadame cirkevných, ako aj kráľovských pánov škôldozorcov; inak pokladáme za otázku cti prerušiť všetky styky s týmto hlboko pokleslým učiteľom, resp. vzdať sa členstva školskej rady.
V Mlynkoch, 25. novembra 1888.
János Budaváry vr. farár
Gregor Liko, richtár
Ďuro Spiegelhalter, správca
Štefan Hoffner
Šebo Spiegelhalter
Je to teda tu, čierne na bielom, máme sa nad čím zamyslieť. Učiteľ, ktorý ešte r. 1874, pri poverení, mal samé skvelé charakteristiky: morálka - vzorná, politické správanie - bezúhonné, spôsob vyučovania - správny, usilovnosť - chválitebná, rechtorské schopnosti - dostatočné, po 14 rokov praxe v našej škole, ešte ani nie starý (veď má len 50 rokov), je plný hrubých chýb, bez akejkoľvek pozitívnej črty, surovec, ba čo viac, aj nahluchlý a prislepý, skrátka: “na učiteľské povolanie neschopný”.
Učiteľ Baltazár Kavan má strašné viny: “svojvoľne by si vraj počínal s drevom”, ktoré ovšem škola ešte ani nedostala; zanedbal svoju povinnosť naučiť sa maďarčinu a učiť ju svojim žiakom, hoci vedel, že bez pokroku na tomto poli, od “dôstojného lesníckeho úradu” tí žiaci na zimu drevo nedostanú; no a bil deti po hlave (zrejme preto po hlave, aby nekrívali - pozn. autora), pričom tak ohavne nadával, že: “Istenét és teremtését”! (Tu ho aspoň čiastočne mohlo ospravedlniť, že nevedel, čo hovorí). Z tohoto vreca nápadne trčí šidlo: skutočným a neodpustiteľným hriechom nášho učiteľa bolo, že nevedel po maďarsky a bol tak vážnou prekážkou v ceste rozbiehajúcej sa maďarizácie.
Summa summarum, bola to parádne pripravená a zahratá jednoaktovka. V nej hlavného hrdinu hral farár János Budaváry, kým jeho obeťou bol Baltazár Kavan. Scenárom je zápisnica. Kto ju asi napísal? Spomedzi tých piatich prítomných len dvaja vedeli tak pekne písať: učiteľ Baltazár Kavan, ten však len po slovensky, a po maďarsky: pán farár Budaváry. Zápisnicu podpísali piati. Z nich jeden, Štefan Hoffner, na tomto “predstavení” ani nebol. Tá zápisnica je zvláštna aj tým, že v nej naši pilíšski Slováci, dokonca aj z neznalosti maďarčiny obviňovaný Baltazár Kavan, tak pekne “hovoria” po maďarsky ako pán farár.
Takto neslávne sa teda musela u nás skončiť celoživotná pedagogická dráha nášho rýdzeho pilíšskeho učiteľa Baltazára Kavana len preto, lebo sa narodil a chcel aj ostať - Slovákom. V nasledujúcich rokoch boli už u nás iní učitelia, ktorí boli síce Slováci, ale ovládali už aj maďarčinu (Zigmund Zalka, Viliam Böhm, Jozef Košťálik), čo znamená, že v prípade nutnosti vedeli učiť aj po maďarsky. Tvorili vlastne krátkodobý (1889-1904) prechod od maďarčinu neovládajúcich slovenských učiteľov ku slovenčinu neovládajúcim maďarským učiteľom našej školy.
Snáď práve tu by sme mohli spomenúť, že začiatkom 20. storočia sa v našej dedine všeličo udialo. V duchu návrhu spomínaného zákona grófa Csákyho z roku 1891, aby sa v celej krajine povinne budovali materské školy, sa u nás hneď začiatkom storočia postavila - na tú dobu impozantná - budova materskej školy a hneď popri nej aj nová budova štátnej školy. Cieľ tejto nezvyčajnej aktivity - dnes, po toľkých skúsenostiach - nám je jasný: maďarizácia nasledujúcej generácie Mlynčanov. Totiž, ničím iným sa nedá vysvetliť tá nelogická, absurdná situácia, že v oboch týchto inštitúciách maďarčinu absolutne neovládajúce mlynské deti začali “vychovávať”, resp. “vyučovať” slovenčinu neovládajúci maďarskí učitelia.
Údaje o tom, kedy tieto inštitúcie boli postavené, resp. kedy naša škola bola poštátnená, sa v rôznych dokumentoch rozchádzajú. V jednom sa hovorí, že:
v roku	1771 sme už mali rímskokatolícku školu;
		1902 bola u nás otvorená štátna elementárna škola;
		1903 bola otvorená štátna materská škola;
		1910 štátna elementárna škola má troch učiteľov;
		1933 v našej dedine účinkovala 1 riadna štátna materská škola, 1 štátna elementárna každodenná škola a 1 štátna všeobecná doučovacia škola.93
Vieme, že celé 19. storočie sme mali len jedného učiteľa, ktorý občas mal vedľa seba ešte jedného pomocného učiteľa. Podľa Gy. Szűcsa, ktorý ovšem často pracuje s veľmi nepresnými údajmi, druhé učiteľské miesto školy bolo organizované r. 1901, a prvým štátnym učiteľom školy bol Gábor Stevcsik.94 Naopak, hodnoverným sa zdá byť údaj farára Š. Fülöppa, ktorý vo svojom liste z 23. apríla 1906 píše, že: “Mlynská škola bola poštátnená ešte r. 1903”. Treba pod tým rozumieť školu ako inštitúciu, lebo budova dnešnej školy vtedy ešte neexistovala. O tejto novej budove sa zmieňuje školský dozorca Mór Petri vo svojom liste písanom nadriadenému biskupovi z 18. októbra 1906 nasledovne: “Vec mlynskej štátnej elementárnej školy teraz už získa definitívne riešenie takým spôsobom, že štát vzal na seba úlohu jej postavenia.” Skutočne, v roku 1910 sa budova školy, a tiež aj škôlky, už stavala. Boli však zlé časy a šlo to veľmi pomaly. Dostavané a odovzdané tieto budovy boli až r. 1911. To sme sa však už dostali do nasledujúceho, 20.-ho storočia, o ktorom budeme hovoriť podrobne až v nasledujúcom zväzku.
Mali Mlynčania slovenské národné povedomie?
Obyvateľstvo Mlynkov na prelome 19. a 20. storočia stále ešte bolo čisto slovenské a malo slovenské národné povedomie. Uvedomelo sa búrilo proti pokusom o zavádzanie maďarských bohoslužieb a aj v tom najtvrdšom období bolo schopné spoločne vystúpiť proti úsiliu dosadiť na post rechtora namiesto nášho rodáka cudzieho maďarského učiteľa. So svojou žiadosťou sa obrátili na vyššie orgány a dôraz jej dali stovkami zozbieraných podpisov...
Vysloviť túto skutočnosť je dôležité z viacerých dôvodov. Po prvé a predovšetkým preto, lebo tu existuje akási teória o tom, že v Maďarsku žijúci Slováci sa do týchto krajov dostali v dobe, keď v slovenskom etniku ešte neprebehol proces národného uvedomenia, čo údajne znamená, že naši Slováci nemôžu mať národné povedomie, lebo si ho nemali odkiaľ priniesť, a preto sa tak ľahko asimilujú. Čiže, táto skutočnosť sa označuje za hlavnú príčinu ich rýchlej asimilácie. Protesty a rozhodné vystúpenie Mlynčanov koncom 19. a začiatkom 20. storočia poukazujú na nepravdivosť tejto “teórie”. Rozširujú ju tí, ktorí by ňou chceli zastrieť skutočné príčiny: úplný nedostatok slovenských škôl, slovenských bohoslužieb, výchova národnostných detí v maďarských školách v maďarskom duchu...
Už v predošlej časti sme poukázali na skutočnosť, že pilíšski Slováci tu nie sú kolonisti, ale autochtónne obyvateľstvo. Ak počas našej mnohostoročnej histórie miestami aj bola narušená naša kontinuita, my sme tu, lebo sme sa sem vrátili. Pilíšania, to jest mlynskí Slováci, aj vďaka nariadeniu stoličnobelehradského biskupa Jozefa Vuruma pri kanonickej vizitácii r. 1817, mohli v 19. storočí žiť svoj pomerne nerušený slovenský život: v škole až do r. 1889 sa prakticky vyučovalo po slovensky, a v kostole sme mali slovenské bohoslužby. Náš posledný učiteľ, ktorý maďarčinu neovládal, bol mlynský rodák Baltazár Kavan, syn učiteľa Martina Kavana, ktorému nadriadené orgány od nastúpenia do učiteľskej funkcie neustále strpčovali život, pretože nevedel po maďarsky, znovu a znovu mu vytyčovali termíny, dokedy si má osvojiť maďarčinu, aj keď on vyučoval vlastne na slovenskom etnickom území Uhorska, v čisto slovenskej dedine slovenské deti, a teda k vykonávaniu svojej práce maďarský jazyk nepotreboval.
Podobne to bolo u nás aj s duchovnými, ktorí tiež boli Slováci a bohoslužby vykonávali v našej materinskej reči. Až János Budaváry (1883-1895) bol prvým takým kňazom, ktorý - popri vykonávaní slovenských bohoslužieb - sa intenzívne venoval aj maďarizácii. Tieto prvé pokusy o pomaďarčenie školy a kostola, aj keď strpčovali život nášho učiteľa Baltazára Kavana a našich veriacich, asimilátorom ešte veľa úspechov nepriniesli.
V čom sa prejavovala naša slovenskosť?
Predovšetkým v slovenskej reči, ktorá bola jediným ústnym dorozumievacím prostriedkom obyvateľov našej dediny. Ďalej to bola naša neobyčajne bohatá ľudová slovesnosť: množstvo prekrásnych ľudových piesní (zbierka Zahučali hory z r. 1983 - 316 pesničiek), a ľudových rozprávok (zbierka Drotár podrotuje slnečko z r. 1999 - 77 rozprávok), ale aj množstvo slovenských zemepisných názvov po celej pilíšskej oblasti, a mnohé ďalšie.

ZAHORY
Zahučali hory - könyvborító
DROT-BOR. qxd
Drotár podrotuje... - könyvborító

Prejavom slovenskosti obyvateľov našej dediny je aj typicky slovenská výslovnosť niektorých v slovenskej reči neexistujúcich hlások, ako sú napr. hlásky: -ö-, -é-, -ü- a -ó-. Podrichtár Jano Spiegelhalter r. 1895 v maďarskom slove törvénybíró namiesto ö píše e, namiesto é píše í, a na konci slova namiesto ó píše krátke o. V slovenčine totiž o na konci slova je vždy krátke. Píše to preto tak, lebo to tak aj vyslovuje: tervínbíro. Čiže, ešte nepozná maďarské hlásky (ö, ü, é, ó), ani ich nevie vysloviť.
Znalcovi dnešného stavu je až prekvapujúce, že učiteľ Baltazár Kavan (ako aj predchádzajúci učitelia) učil svojich žiakov aj čítať a písať po slovensky, ľudia u nás ešte aj koncom 19. storočia poznali slovenské písmená a slovenský pravopis. Stopy toho sa prejavujú v niektorých podpisoch našich ľudí, napr. aj v tom, že si píšu mäkčene (Janoš, Papuček - 1895, Papuček - 1898). Robia to aj napriek tomu, že texty nimi podpísaných zápisníc sú nutne maďarské.
Skutočnosť, že naše deti od pánov učiteľov (napr. Martina a Baltazára Kavana) sa učili aj čítať po slovensky, dokazuje aj latinská zápisnica kanonickej vizitácie z r. 1868/9, v ktorej sú vymenované nasledujúce učebnice: “Catechizmus, Biblia, Arithmetica, ABC incipiens, et Čítanka...” (takto, po slovensky). Treba jasnejší dôkaz? V našich latinských písomnostiach sa tiež objavujú mäkčene, tak napr. aj v časti “Historia parochiae” (Dejiny farnosti) názov nášho vrchu v rôznych jazykoch sa píše takto: “...Slavice Piliš, Germ. Belisch, latine Pelusium,...” Máme však aj iné dôkazy.
1. Duchovný Štefan Fülöpp, ktorý sa do Mlynkov dostal r. 1895, už 29. októbra nasledujúceho roka takto píše svojmu nadriadenému biskupovi: “Tou najponíženejšou prosbou sa obraciam na Vašu Dôstojnosť, aby ste ma láskavo oslobodiť ráčili od ďalšieho vedenia mlynskej farnosti... Jazykové ťažkosti, ktorými tu neustále musím zápasiť a ktoré ma oberú takmer o všetok čas... ochromili môj pracovný elán...” Podobnú prosbu mu posiela aj 19. novembra 1897. Znamená to, že naša dedina ešte koncom 19. storočia je natoľko slovenská, že duchovný so slabšou znalosťou slovenčiny tu narazí na nekaždodenné jazykové ťažkosti.
2. 31. januára 1907 zasadali cirkevná rada a školský výbor dediny, na ktorom vyniesli nasledujúce rozhodnutia:
- vo všeobecnosti v kostole spievať po maďarsky je vylúčené;
- spievať po maďarsky na svätej omši sa smie iba keď sú v kostole žiaci, ďalej pri niektorých školských slávnostiach.
Márne proti tomu protestuje u cirkevnej vrchnosti miestny maďarský učiteľ-rechtor Gábor Stefcsik (1905-?), márne argumentuje: “Je to urážlivé nielen na moju osobu, ale aj na maďarský jazyk”, zvíťazia protiargumenty duchovného Štefana Fülöppa, podstata ktorých je, že pomaďarčovať Mlynčanov tak divoko a zhurta ako to chce robiť Stefcsik, je nerozumné, veď - argumentuje ďalej farár Fülöpp - “v kostole okrem rodičov Stefcsika nevidím nikoho, kto by sa k Bohu modlil po maďarsky”.
Do sporu sa zapojí aj santovský duchovný Ján Konop, ktorý biskupovi hlási nasledovne: “Poriadok bohoslužieb v Mlynkoch bolo treba upraviť, lebo rechtor, odkloniac sa od doterajšieho poriadku, spieval raz po maďarsky, raz po slovensky, i keď aj sv. omša je platená; práve preto poriadok maďarských bohoslužieb tým viac bolo treba upraviť, lebo ľud sa búril proti takýmto svojvoľným počínaniam rechtora, ba čo viac, na zasadnutí cirkevnej rady členovia rozhodne vyhlásili, že každodenné bohoslužby navštevujúci veriaci sa vyjadrujú tak, že “nebudú chodiť na sv. omšu, ak ich budú v ich jazyku ukracovať...”
Mlynskí veriaci v tomto spore zvíťazili. Duchovný Fülöpp od cirkevnej vrchnosti dostal takúto odpoveď: “Rozhodnutie mlynskej cirkevnej rady z 31. januára t. r., ktorým sa upravuje používanie maďarčiny a slovenčiny pri bohoslužbách, týmto schvaľujem, a príslušnú zápisnicu, vybavenú schvaľujúcou doložkou, vám vraciam späť... s upozornením, aby ste toto moje rozhodnutie pred cirkevnou radou vyhlásili a pána rechtora upovedomili, že jeho apeláciu som do úvahy brať nemohol...”
Ešte aj okolo roku 1936 slovenskosť našej dediny bola natoľko silná, že všetky protislovenské úsilia farára Františka Máchu (neskôr Mátraiho) stroskotali na jej tvrdosti. Keď ten za chrbtom cirkevnej rady a celej dediny, napriek svojim sľubom a vôle veriacich namiesto slovenského rechtora Jozefa Gajana, nášho rodáka, chcel do rechtorskej funkcie dosadiť cudzieho maďarského učiteľa, celá dedina sa vzbúrila a 387 J. Gajana podporujúcich podpisov so sprievodným listom poslala nadriadenému biskupovi. V liste sa medzi inými píše: “...svoje povinnosti ako horlivý katolícky rechtor vykonával na všeobecnú spokojnosť aj na našu najväčšiu radosť. Sme naňho hrdí, ako na rodáka našej dediny... Prosíme nášho vysoko dôstojného a milostivého pána Biskupa,... aby sme si za rechtora mohli zvoliť toho, kto nám prirástol k srdcu, koho ako rodáka našej dediny od malíčka poznáme, aby sme s ním aj naďalej v spokojnom spolužití, s jeho pekným spevom a hre na organe mohli chváliť nášho pána Boha”.
Podnes ešte žijú svedkovia tohoto sporu medzi dedinou a farárom Františkom Máchom-Mátraim (napr. tetka Emka Klausová-Pellerová a mnohí ďalší), ktorí si s ťažkým srdcom spomínajú na tohoto divného farára, ktorý napriek svojmu slovenskému pôvodu (Mácha!) sa zaradil medzi nepriateľov našej reči a kultúry a v tejto svojej zaslepenosti zašiel tak ďaleko, že znenávidel našich ľudí, svojich veriacich. Výrečne o tom hovorí prípad, keď v preplnenom kostole z kazateľnice, na farára nedôstojným spôsobom, sa takto osopil na prítomných: “Vy nie ste ľudia, vy ste hovädá, vy neviete inšie vobiť, len kvasť a kvasť!” (t. j. krasť - farár chybne vyslovoval r). Nakoniec tento farár, nervove úplne zrútený, r. 1938 musel odísť z našej dediny. Pochovaný je vo verešvárskom cintoríne.

SLOV80
Výrazným prejavom slovenskosti obyvateľov našej dediny je aj množstvo slovenských náhrobných nápisov v druhej polovici 19. storočia, čo siaha až do prvých desaťročí 20. storočia a sporadicky sa vyskytuje až podnes. Napr. Adam Holeš - podľa svedectva jeho náhrobného nápisu (na vedľajšej snímke) - sa narodil v nešťastnom roku 1867, v októbri, tesne po spomínanom strašnom požiari. Žil iba 21 rokov, zomrel celkom mladý tiež v nešťastnom roku 1888, v novembri (!), tesne pred pokorením a odsúdením učiteľa Baltazára Kavana. Jeho blízky, učení otcom Martinom a synom Baltazárom Kavanom, dali mu na náhrobok napísať takýto text: „Tu otpočíva f pokoji Holeš Adam. Narodil sa roku 1867 októbra 19-ho, zemrel roku 1888-ho novembra 6-ho veku 21 rok.”
Svedčí to o tom, že na slušnej úrovni ovládali slovenský pravopis, vedeli, že hláska i zmäkčuje predchádzajúce d, správne používajú mäkčene, i keď sú ovplyvnení našim pilíšskym nárečím, čo je prirodzené. Čiže, za Kavanovcov kultúra slovenského písma tu existovala. Neskoršie náhrobné texty, aj keď sú jazykovo ešte slovenské, písané sú už maďarským spôsobom.
Slovom, slovenské povedomie tu bolo. Ak dnes už nie je, alebo ho majú už iba jednotlivci, toho príčinou je výlučne tá systematická a cieľavedomá, nemilosrdná maďarizácia, ktorej korene u nás siahajú hlboko do 19. storočia (viď. 1874: učiteľovi Baltazárovi Kavanovi cirkevná vrchnosť nariaďuje, aby sa naučil po maďarsky), a ktorá už koncom 19. storočia (farár János Budaváry a lesný inž. Géza Prokop) a začiatkom 20. storočia (učiteľ-rechtor Gábor Stefcsik a mnohí ďalší učitelia a úradníci) nabrala plné obrátky.
Pôv.: 165. str. !!!
Koláž spodných častí troch listov z konca 19. storočia s podpismi obyvateľov Mlynkov, jeden z mnohých dôkazov ich slovenskosti
Významné roky a udalosti 19. storočia
1800 - Vedľa kostola je postavená budova fary a v nej zriadený farský úrad, čím naša dedina prestane byť filiálkou Santova.
1802 - V dedine už žije 703 katolíckych duší.
1803 - Dostavaná je veža kostola.
1805 - Prvá kanonická vizitácia.
1808 - Prestali používať našu prvú pečiatku, zhotovenú r. 1758.
1809 - Dedina si zhotoví a začína používať dve nové pečate.
1815 - Naproti kostola postavili novú priestrannú školskú budovu
(terajší rechtorský dom).
1816 - Začiatok tragického poklesu obyvateľstva.
Do r. 1818 dedina stratila 117 osôb.
1817 - Druhá kanonická vizitácia.
Dedinu navštívi stoličnobelehradský biskup Jozef Vurum.
1829 - Tretia kanonická vizitácia.
1830 - Začiatok druhého veľkého poklesu obyvateľstva v tomto storočí.
Za jediný rok poklesol počet obyvateľstva o 90 osôb.
1839 - Štvrtá kanonická vizitácia.
1844 - Örkényi Ferenczy Jósef vydal dielo:
Pest Pilis Solt vm. névtára, v ktorom píše aj o našej dedine.
1848 - Mlynky zaradia do V. obvodu Peštianskej župy a majú uložené vystaviť 130 pešiakov do národnej stráže.
1858 - Učiteľ je oslobodený spod povinnosti vykonávania práce notára.
1867 - V dedine pustoší veľký požiar.
1868 - Piata kanonická vizitácia.
1869 - Vinice nášho chotára napadne a spustoší fyloxéra.
1876 - Medzi Pilíšmarótskym základinovým panstvom a bývalými urbárnymi poddanými a želiarmi Mlynkov bola uzavretá urbárska dohoda o vyplatení výkupného.
1877 - Károly Galgóczy vydal dielo: Pest-Pilis-Solt-Kiskun megye monográphiája,
v ktorom pod heslom Pilisszentkereszt píše aj o nás.
1880 - Kráľovské riaditeľstvo verejných základín, ako zákonný zástupca panstva Pilíšmarótskej cirkevnej základiny, podáva na súd 121 Mlynčanov, aby tak vynútilo od nich vyplatenie výkupného.
1880 - Dedina si schváli novú pečiatku s vyobrazením hradu Arpáda!
1888 - Zasadá školská rada, na ktorej so všeličím obviňujú učiteľa Baltazára Kavana. Jeho skutočnou neodpustiteľnou vinou však je, že sa nenaučil hovoriť po maďarsky!
1900 - Dedina si opäť dá zhotoviť pečiatku s arpádovským hradom. Organicky to zapadá do všeobecnej maďarizačnej koncepcie tohto obdobia.
Literatúra, poznámky a pramene
1.	Gregor Papuček: Nezabúdaj (básne), Budapešť,
Vydavateľstvo ETNIKUM 1998. s. 74-75.	
 2.	Štefan Polakovič: Eseje o národe, Vydavateľstvo Matice slovenskej 1998.	
 3.	Szűcs Gyula: Pilisszentkereszt és környéke, Budapešť 1913.	
 4.	Tamtiež, s. 13.	
 5.	Baranyi János: A Pilis és Visegrádi hegység ismertetője (Turistatérkép), Cartographia Kft., Budapest 1994. č. 352116-13
(Pri týchto článkoch autor sa opieral o prácu Jánosa Baranyiho, uverejnenú na zadnej strane uvedenej mapy, prevzal časť jeho textov, ako aj geomorfologický náčrt a horopisný obraz Pilíšskeho a Vyšehradského pohoria). 	
 6.	OL. (Országos Levéltár) Kamarai térképek 29:1 (Budapešť).	
7.	Ľudmila Thurzová s kolektívom: Malý atlas liečivých rastlín. Osveta n. p. Martin 1975. Na základe tejto práce si autor identifikoval liečivé rastliny svojho rodného kraja.	
 8.	Kalmár-Makara: Ehető és mérges gombák, Budapešť 1981.	
 9.	Gregor Papuček: Zahučali hory (Ľudové piesne spod Pilíša),
Vydavateľstvo učebníc, Budapešť 1983, 421 strán.	
10.	Gál-Mali-Szőnyi: Pilisszántó 1996, s. 13. (z článku L. Kocsisa).	
11.	Tamže, s. 14.	
12.	Tamže, s. 19 (z článku Laca Malého).	
13.	Tamže, s. 14. Preložené z tunajšieho maďarského textu.	
14.	Gregor Papuček: Diplomová práca 1984, s. 7. (Budapešť, Univerzita ELTE).	
15.	Peter Ratkoš: Slovensko v dobe veľkomoravskej. Košice 1990, s. 19-20.	
16.	Tamže, s. 56.	
17.	Názov “Veľká Morava” autor používa v úvodzovkách vzhľadom na najnovšie názory, podľa ktorých nazývať takto Staré Slovensko našich predkov Slovákov-Slovenov je veľký omyl. Viď dielo Dominika Hudeca: Veľký omyl Veľká Morava, Martin 1994. Autor s týmito názormi D. Hudeca plne súhlasí.	
18.	Peter Ratkoš: Slovensko v dobe veľkomoravskej, Košice 1990, s. 54-55.	
19.	Tamže, s. 145.	
20.	Richard Marsina: Štefan I., zakladateľ uhorského štátu.
Národný kalendár 1977, s. 44.	
21.	Mon. Strig. I., 133., Ch. 260., r. 1187.	
22.	A PANNONHALMI SZ. BENEDEK REND TÖRTÉNETE,
Pannonhalmi főapátság I. s. 372, čl. 82, r. 1226.	
23.	prof. Ján Stanislav: Slovenský juh v stredoveku I., II., III. diel, Turčiansky sv. Martin 1943. Celé toto rozsiahle dielo je venované tejto téme.	
24.	Dominik Hudec: Veľký omyl Veľká Morava, Martin 1994, s. 97.	
25.	prof. Ján Stanislav: Slovenský juh v stredoveku I. diel, s. 299.	
26.	Dr. Borovszky Samu: Magyarország vármegyéi és városai.
Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegye, 1910. I. zväzok s. 116-117.	
27.	Galgćzy Károly: Pest-Pilis-Solt-Kiskun megye MONOGRÁPHIÁJA 1877.
Heslo: Pilis-Szentkereszt.	
28.	Pri spracovaní zemepisných názvov pilíšskych a okolitých osád autor sa opieral o jazykovedné dielo prof. Jána Stanislava: Slovenský juh v stredoveku I., II., III. diel, ako aj o vlastné poznatky a skúsenosti.	
29.	prof. Ján Stanislav: Slovenský juh v stredoveku II. diel s. 411.
Heslo: Pilis, dnes Pilisszentkereszt.	
30.	Cesta, Pravda a Život (Časopis Kresťanského spolku Slovákov v Maďarsku, hl. redaktorka: Ildika Fúziková-Klausová), č. 2/1993, s. 3., článok: Zachovať a posilniť cyrilometodské dedičstvo.	
31.	Békefi Remig: A pilisi apátság története I. zväzok, Pécs 1891, s. 179.	
32.	prof. Ján Stanislav: Slovenský juh v stredoveku II. diel s. 160-161.	
33.	Viď zbierku ľudových piesní spod Pilíša: Zahučali hory (autor: Gregor Papuček), zbierky básní Gregora Papučeka a Imricha Fuhla.	
34.	Szűcs Gyula: Pilisszentkereszt és környéke. Budapest 1913.	
35.	Békefi Remig: A pilisi apátság története I. s. 119.	
36.	Tamže, s. 122.	
37.	Magyar értelmező kéziszótár, Budapest 1982. Zväzok M-Zs, s. 1104.,
heslo “pilis” má etymologickú poznámku: szláv.	
38.	Prof. Ján Stanislav: Slovenský juh v stredoveku I. diel, s. 299.	
39.	Šimon Ondruš: Z reči do reči. Pleš a Piliš, Spiš a Sepeš.
Nové slovo č. 48/1986.	
40.	Kiss Lajos: Földrajzi nevek etimológiai szótára, Budapest 1988;
zväzok A-K, s. 724, zväzok L-ZS, s. 346.	
41.	Új Magyar Lexikon, Budapest 1960. Zväzok 1., s. 285. Heslo: Benedek-rend.	
42.	Mon. Strig. I., č. 456., s. 363-364.	
43.	Győrffy Gy.: Adatok a pilismegyei monostorok középkori történetéhez
- MÉ 1956/238.	
44.	ÁL.2.Acta Pol. Mirc. Ant. 1725 No 15.	
45.	Sashegyi Sándor: Újabb adatok a pilisi Szent Keresztről elnevezett Pálos kolostor helymeghatározására. PML. Lelt. sz.: 3717 a 3912, ako aj A pilisszentkereszti Pálos kolostor-pusztatemplom.	
46.	A pannonhalmi Szent Benedek-rend története,
Pannonhalmi főapátság I., s. 372., čl. 82.	
47.	Tamže, s. 673., čl. 84.	
48.	Pest Megyei Hírlap z 1. januára 1978: Megtalálták Gertrúdis sírját (Našli hrob Gertrúdy). Dr. László Gerevich o vykopávkach v Pilisszentkereszte.	
49.	Békefi Remig: A pilisi apátság története II., s. 150.	
50.	Viď mapu ing-geom. Johana Jägera z r. 1766. OL. Kamarai térképek (116.sz.) S-11, 51/a.	
51.	Békefi Remig: A pilisi apátság története II., s. 150.	
52.	OL. Kamarai térképek (116.sz.), S-11, 52. Pilisszántó (Pilisvörösvár, P. Szentkereszt, Csobánka). Cop. Zeller S. Farebná latinská mapa.	
53.	Ako č. 48.	
18. STOROČIE	
54.	Podľa záznamu na poslednom liste codexu č. 226. Rakúskej knižnice pilíšskych Pavlínov.	
55.	Podľa názoru autora dedina Szent-Kereszt v defteroch figurovať ani nemohla, lebo toto meno ako názov dediny tu existuje len po roku 1758, keď Pavlíni niekdajšiu dedinu PlešPilíš premenovali na Sancta Crux, to jest Svätý Kríž (po maď. Szent Kereszt). A pod menom Pleš, či Pilíš preto neexistovala, lebo r. 1541 spolu s kláštorom cistercitov bola zničená.	
56.	Keleti-Lakatos-Makkai: Pest megye múltjából (Z minulosti Peštianskej župy), s. 97 (CKMA - Ceglédi Kossuth Múzeum Adattára).	
57.	Tamže, s. 102. Súpis z r. 1744 - revízia súpisu z r. 1728.	
58.	Tamže, s. 127. Počet dedín v Pilíšskom okrese.	
59.	Tamže, s. 139.	
60.	Békefi Remig: A pilisi apátság története II. zv., s. 150.	
61.	Conscriptio Taxalistarum in Processu Pilisiensi Existentium 1747 (PML-IV (23-a Adószedői összeírások, CP.II.205/b pagina 23, 1747.	
62.	Tamže, (PML-IV.23-a Adószedői összeírások, CP.II.207/1 pagina 18, 1748/49.	
63.	Tamže, (PML-IV.23-a Adószedői összeírások, CP.II.276, pagina 27, 1769/70. 	
64.	Tamže, (PML-IV.23-a Adószedői összeírások, CP.II.286, pagina 2, 1773/74.	
65.	OL. sekcia E Fő Tisztelendő Pater Prior..., 3. Januára 1771.	
66.	PML. IV.165-d T-101.	
67.	OL. Kamarai térképek, 116. Sz. S-11, 29:3.	
68.	PML. IV.74 Közgyűlési összeírások, CC.II.6-1. Folio.	
69.	PML. IV.74 Közgyűlési összeírások, CC.II.6- folio 85, 86.	
70.	Summarium Popularis Conscriptionis Comitatus Pestiensis de Anno..., PML-CC.IV.2., CC.IV.3. atď.	
71.	Magyarország helységeinek 1773-ban készült hivatalos összeírása, 335 strán. Na strane 166.: Nomina Locorum...	
72.	Gál-Mali-Szőnyi: Pilisszántó (Falumonográfia), 1996.	
73.	OL. Kamarai térképek (116.sz.) S-11, 830:74.	
74.	OL. Kamarai térképek (116.sz.) S-11, 29:1.	
75.	OL. Kamarai térképek (116.sz.) S-11, 29:2.	
76.	Karácsonyi János: Magyarország egyháztörténete 1985, s. 302.	
77.	Danyi Dezső, Dávid Zoltán: Az első magyarországi népszámlálás.	
78.	Conscriptio Taxalistarum in Pilisiensi Existentium. PML.IV.23-a Adószedői összeírások, CP.II.205-b, pagina 23.	

19. STOROČIE	
79.	Horváth Lajos: PEST MEGYE VÁROSI, KÖZSÉGI ÉS MEGYEI PECSÉTJEI 1831-1876, s. 170-171 a 324.	
80.	Archív biskupstva Stoličného Belehradu, A) Systém večného skladu: 324, č. 4551 Pilisszentkereszt - 1794-1935. - A Székesfehérvári Egyházmegye JUBILEUMI NÉVTÁRA, Stoličný Belehrad, 1977. s. 210., bod č. 6. - Gál-Mali-Szőnyi: Pilisszántó (Falumonográfia), 1996.	
81.	Pilíšan (miestny časopis Mlynkov), ročník II. č. 4: Viliam Gajan: Pokoj mŕtvym na našom cintoríne. Pilíšan, ročník II. č. 7: Zachráňme staré náhrobné kamene! 	
82.	Slovenský biografický slovník VI. zväzok T-Ž, Matica slovenská, Martin 1994., s. 328.	
83.	Summarium Popularis Conscriptionis Comitatus Pestiensis de Anno 1829. PML.CC.IV.3.	
84.	Matej Bel: Notitia Hungariae novae historico-geographica III., s. 89.	
85.	Knižnica Széchenyiho: 30.882/1/1, s. 10.	
86.	Galgóczy Károly: Pest-Pilís-Solt-Kiskun megye MONOGRAPHIÁJA, časť I., s. 225. §. 53.	
87.	Stoličnobelehradský biskupský archív, balík č. 854 - Pilisszentkereszt - Egyházlátogatási jegyzőkönyvek.	
88.	Stoličnobelehradský biskupský archív, balík č. 686 - Pilisszentkereszti iskolaügyek 1789-1941.	
89.	Szűcs Gyula: Pilisszentkereszt és környéke, Budapest 1913. s. 17.	
90.	Stoličnobelehradský biskupský archív, balík č. 686-445, Pilisszentkereszti iskolaügyek 1789-1941.	
91.	Scotus Viator: Národnostná otázka v Uhorsku, Bratislava 1994. s. 219.	
92.	Karácsonyi János: Magyarország egyháztörténete, s. 302.	
93.	Farkas Péter: Pest megyei iskolatörténeti múzeum, Nagykőrös 1991, s. 263. Heslo: Pilisszentkereszt.	
94.	Szűcs Gyula: Pilisszentkereszt és környéke, Budapest 1913, s. 17.	

Skratky
AECO - Archivum Europae Centro-orientalis
AO, Anj. Okm. - Anjoukori Okmánytár. Codex diplomaticus hung. Andegavensis
ÁÚO - Árpádkori Új Okmánytár. Codex diplomaticus Arpadianus continuatus
Cs. - Csánki Dezső, Magyarország történelmi földrajza a Hunyadiak korában
Czinár, Ind. - Index alphabeticus codicis diplomatici Hungariae per G. Fejér editi
FCD - Georgius Fejér, Codex diplomaticus Hungariae ecclesiaticus ac civilis
Ch., Chaloupecký, St. Slov. - Chaloupecký Václav, Staré Slovensko
ib. - ibidem (lat.) - tamže, na tom istom mieste, na spomenutom mieste
Im.-Reg. (Imenik-Registar) - Arandjelovi, Imenik-Registar naselenih mesta kraljevine Jugoslavije
Kovács, Ind. - Index alphabeticus codicis diplomatici Arpadiani continuati per Gustavum Wenzel editi
MBSPO - Miklosich Francz, Die Bildung der slavischen Personen- und Ortsnamen (Číslice označujú strany)
MESz - Magyar etymológiai szótár
Mon. Strig. - Knauz Nándor, Monumenta ecclesiae Strigoniensis
OL - Országos Levéltár
PML - Pest Megyei Levéltár
Rječn. - Rječnik hrvatskoga ili srpskoga jezika I-VII.
Šm. Vod. - Šmilauer Vladimír, Vodopis starého Slovenska
srbch - srbochorvátsky jazyk
slovin - slovinský jazyk
cit. - cituje
Menný register

Anonym 31
Almus (Álmos) 41
Arpád 125
Atila 33
August 31
Bajer, František 119, 120, 140
Bakaj, Jano 131
Bakay Imre 57
Balogh Lajos 131, 147
Balla, Anton 93
Bel, Matej 128, 129
Békefi Remig 46, 47, 55, 58, 60
Belo II. 41
Belo III. 52, 125
Belo IV. 52, 54, 59, 128, 129
Benger Miklós 60
Bernolák, Anton 75
Bóna, Jozef 106
Borovszky Samu 37, 43, 124
Bossányi (Škvarenina) Anton 106
Böhm, Viliam 143, 151
Bučanský, Martin 127
Budaváry János 143, 148, 150, 152
Coroni, Samuel 93
Csáky gr. 145, 151
Cyril (Konštantín Filozof) 34, 39, 40, 41, 42
Czimboray, Andrej 105, 115, 118
Čebák, Martin 90, 96, 139
Čebák, Štefan 101, 107, 139
Čeitey (Cseitey), Jozef 101, 116, 139
Červeň (Cserveny), Ignác 113, 146, 147
Dankovičová, Katarína 110
Deák, Fraňo 145
Dercsényi Dezső 56
Dósa István 124
Drobinoha, Michal 78
Drobinohová, Judita 119
Ďurček, Šimon 116
Eggerer 52, 60
Eötvös József 145
Eusebius 124, 128
Ferenczy Örkényi Jósef 124, 125, 126
Fierický, Tomáš 78
Friebeisz, Anton 107, 108
Friebeisz, Ladislav 111
Fuhl, Imrich 4, 45
Fülöpp, Štefan 106, 151, 154
Gajan, Jozef 106, 155
Gajan Viliam 4, 112
Galgóczy Károly 38, 43, 124, 128, 130, 131
Gejza 41, 44, 51
Georgius 55, 62
Gerece Péter 58
Gerevich László 58, 59
Gerhard sv. 41
Gertrúda 54, 59
Glick Mihály 132
Gyöngyösi Gergely 60
Habáň, Štefan 75, 100, 104, 106, 107, 108, 110
Hadlinová, Anna Mária 117
Hadrián 31
Hadrián II. 35
Havelka, Ján 116
Havelka, Jozef 7
Hofferek, Jakub 100
Hoffner, Štefan 150
Holeš, Adam 155
Honorátius III. 54
Hoos, Ďuro 100
Hudec, Dominik 37, 43
Hurban, Jozef Miloslav 5, 98
Chaloupecký 39, 41, 42
Chládek, František 110, 139
Chylo, Jožko 19
Janauschek, Leopold 60
Jäger, Johan 56, 57
Jozef II. 95, 96, 146
Jurkovič, Pavol 74, 75
Kadič, Otokar 29
Károlyi János 131
Kárpáti, Pavol 40
Kavan, Baltazár 140, 142, 143, 147, 148, 149, 150, 152, 153, 155
Kavanová, Cecília 140, 141
Kavan, Martin 140, 141, 142, 147, 152, 153, 155
Kholl, Johannes 113
Kiss Lajos 49
Klausová-Pellerová, Emka 155
Kliment 40, 41
Kneidinger, Andrej 91
Kniezsa István 42
Konop, Ján 154
Konštantín Filozof (Cyril) 34, 35
Kormoš, Alexander 6
Kormos Tivadar 29
Kosnovská, Marina 142
Košťálik, Jozef 143, 151
Kovács 41
Ladislav IV. (Kumánsky) 124, 126, 128, 129
Lechner, František 38
Lenický, Štefan 105, 147
Lišinský, Alojz 142
Mácha (Mátrai), František 106, 155
Majtényi, Karol 111
Malý, Ladislav 89
Marcus, Aurélius Severus Alexander 31, 32
Mária Terézia 129
Mátyás, Koloman 106
Melich, Ján 36
Mendelová, Anita 48
Mészáros László 62
Metod sv. 34, 39, 40, 41, 42
Miklosich 42
Minár, Fero 38
Mojmír I. 34
Mojmír II. 43, 51
Mustafa 42
Nemec, Ľudovít 34
Neugebauer J. 117
Nezorin, Florián 56
Nyilasi Tibor 39, 40
Ogodej 54
Ondrej I. 42
Ondrej II. 54, 59
Ondruš, Šimon 48
Oto I. 44
Palkovič, Konštantín 45
Papuček, Gregor 1, 3, 4, 8, 56, 112
Papuček (Pataki), Koloman 48
Paputsek György 132
Pavleňáková, Anna 116
Pavleňáková, Kata 106
Pavol (bezprímsky biskup) 53
Peter (kn. Ostrihomu) 42
Petri Mór 151
Petrík, Ignác 119
Piperkovič, Peter 140
Polakovič, Štefan 9
Pribék, Felix 131
Pribina 34, 36
Priskos 33
Prokop Géza 143
Prokopios 33
Pseudo-Cezarius 33
Pseudo-Maurikios 33
Rastislav 34
Ratkoš, Peter 36, 37, 43
Remeš, Martin 57
Réss, Pavol 111
Rexa Dezső 124
Richter, Jozef 95, 104
Salbuk, Karol 109
Samo 33
Sashegyi Sándor 54, 60
Schönemann 42
Slaninka, Jozef 110, 119
Spiegelhalter, Ďuro 149
Spiegelhalter, Jano 153
Spiegelhalterová, Mariša 106
Stanislav, Ján 36, 37, 43, 48
Steinbach Károly 131
Stevcsik Gábor 151, 154
Sulka (Szamosvári), Šándor 105, 127
Sulková, Katuša 127, 130
Svätopluk I. 43, 51
Svätopluk II.43
Székely (Spiegelhalter), Tono 114
Szutsits, Pavol Matej 141
Szűcs Gyula 10, 11, 45, 47, 140, 141, 151
Šafárik, Pavol Jozef 42
Šaitanb, Ibrahim 42
Škvarenina (Bossányi), Anton 106
Štefan I. 44, 51
Šušič, Matej 101, 119, 120, 140
Temesváry Alajos (Kékesi) 125
Theiner 128
Thurzo, Jozef 105, 118, 147
Trajan 31
Trkal, Jakub 57
Veľký, Karol 33
Vértes László 29
Viddi János 73
Vlasák, Jano 78
Voderadský, Martin 57
Walser Ferenc 114
Wernwr C. 41
Widenman, Bernerd 56
Wurum, Jozef 111, 116, 117, 152
Zalka, Zigmund 143, 151
Zeller S, 57, 58, 71, 73
Zichy S. 70, 71
Zimmermann, František 41

Poznámka: Mená jednotlivých menoslovov nie sú zapracovcané do menného registru (viď na stranách: 64, 65, 66, 67, 68, 69, 101, 104, 105, 107, 108, 120, 121-123, 134-138, 148 a 150).
DEDZPIL4. jpg (floppyn)
Obrázková príloha
SLOV44
Mapka spracovaná na základe významného jazykovedného diela
dr. Jána Stanislava (1904-1977): Slovenský juh v stredoveku
SLOV39
Hlaholské a cyrilské písmo podľa rukopisov z 10.-11. storočia (hlásková a číselná funkcia znakov). Upravené podľa J. Vašicu: Literární památky epochy velkomoravské 863-888 (Praha, 1966, s. 15.-16.)
SLOV40
Mapa „Veľkej Moravy”
M-2
Pohľad na „vápenársku dielňu” Mlynkov. Leží pod Hlohom pri sútoku dvoch potokov: Hlbokého (Dera) a Hárommezského. Označuje sa názvom Pri péckách. Vľavo pod Hlohom vedie cesta na Čobánku, pod ňou paralelne tečie potok, nad ňou stojí vápencový vrch Hloh. Z tohoto sa doloval vápenec a zvážal sa do dolinky k peciam. Sem sa navozilo z hôr aj haluzie. Vápencové kamenie sa spracovalo, pec sa ním naložila a nakládlo sa do nej drevo. Potom sa pec podpálila a 48 hodín vo dne v noci sa muselo „šuruvat” (hádzať do pece haluzie), aby sa vápno vypálilo. Pálenie vápna bolo jedno z hlavných zamestnaní tých zámožnejších rodín, ktoré mali kone, voz a vápenku. Pálenie vápna predpokladalo a živilo celý rad zamestnaní: lámanie kamenia, zvážanie haluzia, nakladanie pece, „šurovanie”, rozvážanie a predaj vypáleného vápna, výroba opálok, ďalej vápenári dali prácu aj kováčom, kolárom, poriskárom, a pod.
M-3
Zvážanie vápenca z kameňolomu k peciam. Príprava kamenia, a vôbec, celý proces pálenia vápna bola práca nesmierne namáhavá.
M-5
Práca v horách (Jozef Jánsky so synom Lencom, 1961)

M-7
Zbojnícke skaly
M-6
Cesta od Zbojníckych skál na Chotárnu skalu

M-9
Hlavná ulica, pohľad spred kostola

M-10
Štefan Kosnovský, pilíšsky richtár
v dobe 1905-1920 s manželkou Fiktorou Likovou (1906)
M-11
Karolina Bakajová (rod. okolo 1870) s vnučkou Helenkou
a s vnúčikom Jožkom

M-12
Hore hlavnou ulicou ide procesia
M-13
Pri vysádzaní planty
M-14
Na oddychu pod Bránami (autor tejto knižky s priateľom)
Ako sa nosili naše dievky a ženy?

M-15
Fiktora Papučková
M-16
Sidona Klausová

M-24
Marina Glücková-Papučková, rod. 1885 a jej manžel Gregor Papuček, rod. 1873 s dcérkou Klemičkou
„Podpilíšskí cinter, zahrádka zelená,
a do ňéj padaju prekrásné semená.
Padaju, padaju, ale ňevichádzá,
lebo jú hrobári hlboko zasaďá...”
M-17
Pilíšsky cintorín, vyznačený a vysvätený r. 1783
M-18
Záber zo starej časti cintorína

M-19
Prvé (najstaršie) náhrobky
sa nám nezachovali, lebo boli
podobné týmto: drevené.
Tu otpočíva LIČÍK PALO.
Žil 82 r. Zemrel 1939.
Kríž urobil Fero Martinák (Francko).
Palo Ličík sa narodil r. 1857, čiže
43 rokov prežil v 19. storočí.

M-21
Tu otpocsívá svatem pokoji
KLAUSZ GEBHARD. Narogyil sza 1859, zemrel roku 1916-tém júna 3-ho.
M-22
Tu szpocsíva szv. pokoji
HAVELKA KATA. Zsila 83 r.
Umrela r. 1935 decembra 10-ho.
Obetuvali jejéj céri. Pokoj prahu.

OBSAH

Pilíšska hymna .......……………………………….....………….	6	
Predhovor starostu Jozefa Havelku ..…………………......……..	7	
Gregor Papuček: Vízie (úryvok z básne) …………………....….	8	
Úvod .....……………………………………………………....…	9	
PRÍRODNÉ POMERY	
Zemepisná poloha ......………………....……………………….	13	
Geologická výstavba ….....................………………………….	14	
Podnebie, vodopis …..........…………………………………….	18	
Rastlinstvo …......……………………………………………….	20	
Živočíšstvo …......……………………………………………….	25	
Príroda a človek …..........……………………………………….	27	
HISTÓRIA	
Prehľad histórie od počiatkov do nášho letopočtu …..………..	29	
Obdobie rímskej nadvlády …...………………………………...	31	
Sťahovanie národov …...………………………………………..	33	
Sloveni v Zadunajsku …......……………………………………	33	
Konštantín Filozof: Proglas (úryvok) ….....……………………	35	
„Veľká Morava” …..............……………………………………	35	
Pleš (dnešné Mlynky) v dobe „Veľkej Moravy” ….....………..	37	
Slovenské korene názvov pilíšskych a okolitých osád ….........	38	
Vznik Uhorského štátu …...…………………………………….	44	
Okolo Pilíša...	
Pilíšski Slováci potomci Veľkomoravanov? ….....…………….	45	
Imrich Fuhl: Pilíš ….......………………………………………..	45	
Pôvod a význam zemepisného mena Pilíš ….....……………….	46	
Doba Pilíšskeho opátstva a Pavlínskej rehole	
Záhada benediktínskeho kláštora …....…………………………	51	
Pilíšske opátstvo a Pavlínska rehoľa ….....…………………….	51	
O cisterciánoch, resp. o pavlínoch písali ….........……………..	60	
18. STOROČIE	
Znovuzaloženie dediny …..........……………………………….	62	
Na horúcej stope …......…………………………………………	63	
Prvá úradná pečiatka dediny …...………………………………	70	
O čom nám rozprávajú mapy Zichyho a S. Zellera? …..………	71	
Zaujímavosti matrík …...………………………………………..	74	
9 bodov – 9 otázok – 9 odpovedí ………………………………	76	
Ako sa žilo Pilíšanom v posledných 30 rokoch 18. storočia? ... 	82	
Čo nám prezrádza anomália krivky počtu obyvateľov? …..…..	83	
Pilíšsky prosbopis ….......……………………………………….	84	
Fragmenty z 18. storočia …....………………………………….	86	
Pilíš v oficiálnom súpise osád Uhorska z r. 1773 …..…………	89	
Nemecká mapa inžiniera Andreja Kneidingera ….....…………	91	
Szent-Keresztský vodca …......…………………………………	94	
Súhrnný obraz obyvateľstva Pilíša pri konci 18. storočia ….....	95	
Významné roky a udalosti 18. storočia …...……………………	96	
19. STOROČIE	
Na prelome dvoch storočí …....…………………………………	98	
Začiatok 19. storočia …...………………………………………	99	
Proces vytvárania sa mena MLYNKY …………………………	99	
Suma príjmov pilíšskej fary v roku 1802 ….…………………..	100	
Nové pečiatky obce …....………………………………………..	100	
Tabuľka vývoja počtu obyvateľstva Mlynkov
v prvej polovici 19. storočia ...................................................	
102	
Vývoj počtu obyvateľov v prvej polovici 19. storočia ………..	103	
Život Mlynkov 1. polovice 19. storočia
v zrkadle kanonických vizitácií ...............................................	
104	
Kňazi našej farnosti …………………….......…………………..	104	
Kontrakt o príjmoch dušpastiera ….....…………………………	106	
Prvá kanonická vizitácia …...…………………………………..	109	
Druhá kanonická vizitácia …....………………………………...	111	

Gregor Papuček: Zločin (báseň) …....………………………….	112	
Jozef Vurum – cirkevný hodnostár a historik …......…………..	117	
Kanonická vizitácia v r. 1829 …………………….............……	118	
Vyúčtovanie príjmov mlynskej fary
za obdobie 1-17. sept. 1829 ….........................................……	
120	
Menoslov žiakov z r. 1829 …………....………………………..	120	
Celkové zloženie obyvateľstva Mlynkov v roku 1829 …..……	121	
Tabuľka 6-12 ročných detí
pravidelne navštevujúcich školu v r. 1868/9 ...........................	
121	
Čo písali o nás iní? ….......……………………………………...	124	
Podivuhodná zhoda …......……………………………………...	127	
Meruôsmy rok …......……………………………………………	131	
Úvod do druhej polovice 19. storočia ….………………………	132	
Dokument z r. 1880
(Kráľovské riaditeľstvo verejných základín) ……....................	
134	
Menoslov obyvateľstva Mlynkov (z 10. marca 1882) …...……	137	
Učitelia mlynských detí v 18. a 19. storočí …...……………….	139	
Návštevnosť školy v 19. storočí …..……………………………	144	
Situácia národností v Uhorsku
na rozhraní posledných dvoch storočí …..................................	
145	
Prvé prejavy maďarizácie …....…………………………………	146	
Prvý (?) vážny útok na slovenčinu …....………………………..	148	
Mali Mlynčania slovenské národné povedomie? …..………….	152	
V čom sa prejavovala naša slovenskosť? ….…………………..	153	
Významné roky a udalosti 19. storočia …...……………………	157	
Literatúra, poznámky a pramene ….………………	158	
Skratky …......……………………………………..…………	162	
Menný register …...……………………...………………..	163	
OBRÁZKOVÁ PRÍLOHA …....…………………..……………..	167	

Gregor Papuček: Mlynky a okolie (I. diel)
Vydala Samospráva obce Mlynky
Za vydanie zodpovedá: starosta Jozef Havelka
Zodpovedný a technický redaktor: Imrich Fuhl
Typografia, zalamovanie a príprava do tlače:
Spoločnosť Fuhl BT, Mlynky
Tlač: Spoločnosť Thora BT, Budapešť
Rozsah: 22 (A/5) hárkov • Náklad: 850 výtlačkov
Publikácia vyšla v septembri r. 2000
ISBN 963 00 3969 9 Ö • ISBN 963 00 3970 2