Korene a krídla
Rozhovor s Máriou Jakabovou-Šingeľovou
- V roku 2016 oslávite okrúhle životné jubileum. Je to vhodná príležitosť na bilancovanie, na zamyslenie sa nad plynutím času, na zhodnotenie toho, čo ste v živote dosiahli. Viem, že na to bežne nemyslíte, ale aspoň v takýto čas si uvedomujete, že ste bezpochyby najúspešnejšou osobnosťou politickej sféry novodobých dejín Slovákov v Maďarsku?
- Vedomie, že budem súdená pred nastupujúcou budúcnosťou, ma veru často znepokojuje, veď viem, že nie som dokonalá. Áno, človek sa zamyslí, čas každého upozorňuje. Nielen takým Sládkovičovským spôsobom: „...padajú hviezdy, aj my padneme...”, ale skôr tikaním hodín, srdca. Čas je nepodplatný, čas môže dokázať, čo je (alebo bolo) v našich činoch živé a životaschopné, čo bolo slabé, mylné, nedomyslené. Musím vám však protirečiť: nepokladám sa za „najúspešnejšiu osobnosť” našej politickej sféry. Viete, politici prichádzajú a odchádzajú, obyčajne sú presvedčení o svojom historickom poslaní, rozhodujú (väčšinou bez rozmýšľania), majú istotu, že sú práve tam, kde majú byť a málokedy cítia v sebe pochybnosť. Najmä ak sa chcú predrať k moci - a ktorí by sa nechceli!? Vidíte, neverím, že by táto charakteristika bola na mňa ušitá. Nikdy, nijakú moc som, chvalabohu, v rukách nemala. Raz sa ma syn opýtal, či mám aj „dobré” spomienky na svoje poslanecké roky. „Jediný deň,” odvetila som bez váhania, keď som prehovorila za zastupiteľstvo národností v maďarskom parlamente: 19. októbra 1989. Vtedy sa ku mne nečakane pridalo 6-7 maďarských poslancov a pán minister István Horváth, predkladajúci zákon, musel odložiť jeho schválenie... Pravda, nič som nedosiahla, ale vtedy som mala pocit, že aspoň na niekoľko dní - bude to znieť nadnesene - som zastavila čas, tok histórie.
„Všetci sme poskladaní zo spomienok”
- Neplánujete spracovať a knižne vydať svoje spomienky? V roku 1995 vám vyšla publikácia monografického charakteru pod titulom „Slová za nás a o nás”. Iste by bolo zaujímavé a potrebné jej opätovné vydanie, ale ešte viac by ste nás potešili, ak by ste ju rozšírili, doplnili, alebo napísali novú knihu.
- Možno by nebolo od veci znovu vydať spomínanú knižočku. Aj doplniť by sa mohla. Len neviem, či ju dakto potrebuje. Viete, som presvedčená, že ak sa aj zrodí v hlave nášho intelektuála, učiteľa, politika, básnika - dopusťme, že dobrá - myšlienka, predstava, význam bude mať len v prípade, ak ju „spotrebiteľ”, čitateľ, občan chce chápať, nedajbože v každodennom živote užívať. Kto je dnes zvedavý na moje názory?
Inak: spomínať je dôležité. Všetci sme vlastne poskladaní zo spomienok. Keď ste ma vyhľadali s prosbou o rozhovor, usporadúvala som doma hromadu fotografií. Na jednej z nich práve nastupujem do lietadla v Ríme, odkiaľ som cestovala do Uruguaja na inauguráciu prezidenta Lacallea. Zvláštnosťou cesty bolo, že veľkú časť cestujúcich pozdravil pilot po mene, lebo, ako vysvitlo, takmer všetci - prezidenti, premiéri, predsedovia parlamentov - sme mali pozvánky aj do Brazílie a Chile, kde tiež uvádzali do úradu nových prezidentov. Teraz sa tým „chvastám”, i keď som si bola už aj vtedy vedomá, že len preto som tam bola „za Maďarsko”, lebo v marci 1990 sa u nás každý držal svojho kresla. Ja som nemala čo stratiť. Prekvapil ma aj milý mladý pán, ktorý ma srdečne objal v lietadle hovoriac: „Ani som netušil, že sa Miklós Németh môže natoľko zmeniť,” smial sa F. González, premiér Španielska. Bol úprimne zvedavý, čo sa u nás deje, kam vlastne smerujeme... Teda: zaujímavý rozhovor! Mimochodom, obaja zaslúžene dostali cenu Point Alpha, Miklós Németh v r. 2014, González v r. 2011.
A, ak dovolíte, ešte jedna spomienka z toho istého roku: poctili ma pozvaním do 50-člennej delegácie ČSSR do Kanady a USA. Bola to významná delegácia, vedúcich ktorej si „moja maličkosť” netrúfala ani osloviť. Bol medzi nimi A. Dubček, R. Schuster, M. Čič, M. Kňažko, F. Mikloško atď... (A. Dubček ma spoznal, napriek tomu, že sme sa osobne stretli len v lete 1968, keď podpisovali s J. Kádárom „priateľskú dohodu na 20 rokov”. Vieme, že platila vcelku 2 mesiace!)
Milá momentka v kanadskom parlamente, kde už „vedúcich” zdravili osobitne, nás „jednoduchých” - viac ako tridsiatich - posadili slávnostne do veľkej sály, kde sa rokovalo. Hostiteľ - trochu ostýchavo, akoby nepripravene - sa opýtal: ako dopadli voľby, kedy boli, kto koho zastupuje. Po krátkom tichu som zdvihla ruku hovoriac, že som bola zvolená 25. marca a zastupujem Slovákov v Maďarsku. Trvalo času, kým sa ako-tak objasnilo, čo vlastne tam hľadám, že som jediná zvolená, totiž ostatní hostia boli vtedy ešte len vymenovaní.
- Vrcholom vašej politickej kariéry bol post podpredsedníčky parlamentu. Človek by si myslel, že po desaťročiach aktívneho politizovania sa aj sama pokladáte za političku. Vy však o sebe hovorievate, že „som potomkom slovenských sedliakov v Maďarsku, pokladám sa za učiteľku...” Po toľkých rokoch vám môžem prezradiť, že dokonca aj za vaším chrbtom vás mnohí nazývali či skôr prezývali Pani Učiteľka. Tým vás teda neurazili?
- Vždy som chcela byť učiteľkou. Už pri praktizovaní na gymnáziu vraj vysvitlo, že prácu so žiakmi robím dobre, že aj deti, aj vyučovanie mám rada, ba, že sa v tom všetkom vlastne vyžívam. Môj prvý inšpektor bol spokojný a - po analyzovaní hodiny literatúry - vyslovil vetu: „Vy, kolegyňa, učíte tak presvedčivo, že vaše tvrdenia prijmú žiaci aj v takých prípadoch, keď im sama neveríte.” Nezabudla som na tento výrok, lebo aj vtedy sa mi zdalo, že to nesmiem brať ako pochvalu, radšej ako kritiku... Dávala som si potom pozor a takto z odstupu si myslím, že som sa snažila otvárať priestor na váhanie, na to, aby si každý študent mohol klásť otázky - predovšetkým sebe. Asi pred 16 rokmi ma náhodou stretol jeden bývalý maturant, ktorý mi prezradil, že vždy v septembri vidí, ako letí „odmocnina vtáka” z básne M. Válka Jeseň a nezabudne, ako som sa ich pýtala, čo si myslia o jeho verši Dejiny trávy. Ako ani na to, ako som nebola schopná bez sĺz prečítať báseň Domov sú ruky, na ktorých smieš plakať. Predstavte si, že tento chlapík mal rád matematiku a pracoval v ekonomike... Keby som ho stretla dnes, asi by som mu zacitovala A. Józsefa: „...lebo byľky sa nikdy nenaštrbia, len veže, šable a slová, ktoré vedia aj klať...”
„Musíme mať dobré školy”
- Napriek vašim úspechom v politike väčšina našich ľudí si vás dodnes váži hlavne ako profesorku a riaditeľku budapeštianskej slovenskej školy, autorku našich učebníc a organizátorku nášho školstva a spoločensko-kultúrneho života. Nevadí vám to?
- Pravdaže nie! Možno to robí aj spomienka na mladosť, ale roky v škole sú pre mňa najmilším obdobím života. Ako 26-ročná riaditeľka - iste som spáchala aj veľa chýb - bola som „šéfkou” mojich bývalých profesorov, čo bolo niekedy čudné, ale vcelku predsa len uspokojujúce. Otázky školstva ma vždy zaujímali, či na pracoviskách, alebo v národnom zhromaždení. V osudnom roku 1960/61 už ako slovenčinárka „vlastného“ gymnázia som nesúhlasila s nariadením, ktoré nás obralo o jednojazyčnosť v škole. Napriek tomu (iste sa nájdu ešte svedkovia) do riaditeľne ku mne mohol prísť študent len s prosbou, ktorú sformoval po slovensky. Aj dnes som presvedčená, že škola môže urobiť zázraky, ak má súcich a dobre pripravených učiteľov.
„Vypracovať a v praxi vyskúšať múdru a osožnú školskú štruktúru sú schopné len potentné učiteľské kolektívy... Preto ak dnes vláda disponuje financiami navyše, tie nech nemrhá na uskutočnenie veľkorysých zmien, na vytvorenie zbytočných riadiacich ústavov, ale nech nimi zlepší životné podmienky učiteľov, nech sa zvýši úroveň ich prípravy a doškoľovania, nech sú zabezpečené všetky podmienky jazykového vývinu pedagógov,” povedala som v r. 1993 v maďarskom parlamente. Žiaľ, mám dojem, že moje slová veľa nestratili na aktuálnosti. Učebnice? To bol môj koníček. Teraz však už viem, keby ma našla pocta napísať učebnicu pre naše školy, to by si vyžadovalo času. Ja by som dnes spočítala aj slabiky slov, s ktorými by mal žiak pracovať... Úprimne: v r. 1983, keď sa v Maďarskej televízii púšťal na cestu náš slovenský magazín, jeho prvý vedúci Ján Fuzik sa ma po mojom zvolení do funkcie spýtal: čo pokladám za svoju najdôležitejšiu úlohu. „Musíme mať dobré školy,” povedala som. Bol to tiež on, kto mi kládol otázky, keď som odchádzala z funkcie a ja som sa mu musela zveriť: „Nič sa mi nepodarilo urobiť na poli školstva.”
- Pamätám sa, keď ste sa stali generálnou tajomníčkou Demokratického zväzu Slovákov v Maďarsku, svojou snahou poslovenčiť hnutie ste vyvolali poriadny rozruch. Keď ste sa spýtali, či sme tu všetci Slováci, masová odpoveď znela „Igen, igen...” Vedeli ste, do čoho sa púšťate, a to nielen jazykovo, ale aj z hľadiska zreformovania a zdemokratizovania Zväzu? Ako to hodnotíte s odstupom času, podarilo sa vám splniť svoje predsavzatia?
- Rok 1983 bol pre mňa dosť rušný: vtedy sme sa po päťročnom služobnom pobyte vrátili zo Sofie, kde bol môj manžel kultúrnym diplomatom. Inak, ja som aj tam vyučovala. Na prosbu veľvyslanectva som založila maďarskú školu pre deti kolónie, ktoré navštevovali ruskú školu. Žiaci boli 6- až 18-roční. Pamätám si, že keď ma poverili úlohou „upevňovať maďarské povedomie”, prvá moja veta bola: „Rada urobím, čo môžem, ak nikomu nevadí, že som Slovenka.” Nevadilo im. Spomínam to preto, lebo sa ma pýtate na „zdemokratizovanie, poslovenčenie” Zväzu. Ťažko je súdiť seba. Ale: bez otvorenosti, úprimnej snahy, pocitu zodpovednosti sa nedá postúpiť nikam. Onoho času som dostala veru aj tragikomické upozornenia („Takýmito metódami sa vám môže stať, že tu - rozumej vo Zväze Slovákov! - každý bude hovoriť po slovensky.”), ale aj veľa pomoci od spolupracovníkov, bez nároku na úplnosť spomeniem bývalého predsedu Michala Krajčíka, Etelku Rybovú, Danku Onodiovú, Štefana Lamiho a vás, mladých literátov.
Zdemokratizovanie? - Sama som sa musela učiť, čo to je. Predovšetkým stále hľadanie kompromisov. Vedieť, o čo ide, ale trpezlivo, triezvo, nenásilne si vypočuť každého, všetkým porozumieť a potom rozhodovať. Uvedomiť si, že každá činnosť bez alternatív je činnosť bez budúcnosti. Nehovorím, že som sa od začiatku držala týchto zásad, iste som sa aj mýlila. Ale, dúfam, kompas, ktorý nosím v sebe, sa veľmi nezdeformoval. A nikdy som nezabudla na svoju povinnosť. Raz sa ma jedna maďarská novinárka opýtala, kto mi predpisuje povinnosť slovenskosti. „Nikto,” odpovedala som. „Možno aj to je demokracia. Povinnosť je príležitosť meniť stav k lepšiemu, ale slobodne robená.” Nemôžeme stále obviňovať toho druhého, ak sami sme pohodlní, neochotní, ľahostajní. Vtedy som citovala Kanta: „...hviezdne nebo nado mnou, mravný zákon vo mne”, to by nás malo usmerňovať v každej činnosti, pričom nemusíme byť bohuverní kresťania.
Vy sa nemôžete pamätať, ste na to príliš mladý, ako zúfalo som sumarizovala činnosť Celoštátneho výboru DZSM v roku 1976: „Nemôžem so vztýčenou vlajkou pochodovať za vec, za ktorú vy nič neurobíte, a pozerajúc sa za vlastný chrbát nevidím tam nikoho...”
- Zaskočenie ste spôsobili nielen vo Zväze, ale aj v parlamente, napríklad keď ste prehovorili po slovensky. Zlomyseľníci tvrdili, že to bolo na objednávku (nielen spoločenskú). Inak nikdy vám nikto nebránil v tom, aby ste v najvyššom maďarskom zákonodarnom zbore presadzovali národnostné otázky?
- Už asi vysvitlo: nikdy som sa neozvala v parlamente „na objednávku”. Nikto nehatil moje snaženia, ba dokonca vniesla som do parlamentu „módu” hovoriť v materčine. Po mne sa ozval aj Chorvát, aj Nemec a keď sa to poslancom maloroľníckej strany alebo MDF nepáčilo, pán predseda Gy. Szabad vydal rozkaz: treba zabezpečiť tlmočnícke zariadenia. Väčšina poslancov nejasala od radosti, jeden z MIÉP si aj zarečnil, končiac prvou slohou básne E. Adyho Pieseň maďarského jakobína. Hneď som sa hlásila o slovo a jednoducho som pokračovala v citáte tej istej básne: „Z tisícich žravých túh sa prečo neskúva vôľa jediná? Veď Maďar, Rumun, Slovan v žiali jedno sú, jedna rodina.” V prestávke ma pán prezident Á. Göncz uspokojoval: „...sme my, Maďari, ešte vždy dostatočne namyslení, však?” „Ty nie, pán prezident,” povedala som. Asi takto. Potom? Bolo okolo 10-12 poslancov, ktorí sa mi prihovárali, alebo len sa pozdravili po slovensky. Zrejme boli aj inakší. Nepomenujem ich, ešte žijú. Faktom je, že som bola samotná, ale nie izolovaná a dostávala som listy z celej krajiny.
Nemali by sme už naozaj a spolu dačo
- nie za seba, ale za Slovač - chcieť?
- Maďari, vrátane politikov, presne vedia a aj zdôrazňujú, že národ žije vo svojom jazyku. Prečo ich to teda tak prekvapilo, keď ste im pripomínali: aj národnosť sa zachráni iba ak si zachová jazyk? Podobne ako naši literáti a publicisti, aj vy ste poukazovali na dvojaký meter maďarskej národnostnej politiky. Prečo sa dodnes tak ťažko prekonávajú podobné nespravodlivé prístupy?
- Som presvedčená, že minulosť treba historicky vysvetľovať a nie ospravedlňovať. Predsa - alebo práve preto - nemôžem zabudnúť na výrok bystrého, tolerantného ministra školstva J. Eötvösa spred viac ako 150 rokov: „Základom národných snažení je pocit vyššieho nadania, ich cieľom je panovanie,” povedal kriticky. Žiaľ, o vedomí „aristokratickej výnimočnosti”, pocite „vyvolenosti” Maďarov - najmä politikov - som sa mohla niekoľkokrát aj osobne presvedčiť. Zrejme tá vyvolenosť sa spája často s pohŕdaním iných. Chcela by som veriť, že dnešok už nie je včerajšok. Ale konkrétne na vašu otázku: Tie nespravodlivé prístupy akoby náš Slovák ani nezbadal. Je tu hŕstka ľudí, ktorá z času na čas sformuluje nároky kolektívu, čo v ňom však nevyvoláva ozvenu. Možno nemáme právo dakoho presviedčať o tom, že je nešťastný, kým to sám necíti? Prečo je taký spokojný? Treba ho zobudiť? Ako? Spomeňme si na medzivojnový stav Slovenska, keď mladá slovenská inteligencia musela zrýchliť svoj vnútorný vývin v konkurencii s českou inteligenciou a rýchlo sa dostala na európsku úroveň. „Vzdelanie sa stalo neviditeľnou hybnou silou”, prinútilo ku skutočnému národnému povedomiu Slováka, ktorý bol predtým Čechoslovák. Možno sa mýlim tým porovnávaním, ale ak nie, tak ideme koldokola a vrátime sa ku školstvu a sme aj pri probléme našej krehkej - nesúdržnej, rozhádanej - vrstve inteligencie. Nemali by sme už naozaj a spolu dačo - nie za seba, ale za Slovač - chcieť? A ešte niečo: O neprijateľnom prístupe k našej národnosti som hovorila aj s niektorými slovenskými prezidentmi, premiérmi. Boli, ktorí ani nechápali, o čom hovorím, boli, ktorí horlivo súhlasili, ba mali aj „akčné plány na našu záchranu”. (Na konci vysvitlo, že za ich neúspech by boli „recipročne” platili Maďari na Slovensku.) Lenže to sa tak nerobí! Premyslená, dobrá pomoc od materského národa nám vždy príde vhod. Ale nech nás nikto neponíži a nechce využiť ako politický prostriedok! Mala som konflikty aj na spomínaných úrovniach. Žiť vedľa seba a nedôverovať si - to nás nepovedie nikam! A za vlastné práva a jazykové možnosti musíme sami bojovať.
- Národnostnú politiku našej krajiny ste už v roku 1986 nazvali fakultatívnou, keď ste vedúcich činiteľov upozornili na vážne problémy v tejto oblasti. Neraz ste až prekvapujúco ostro kritizovali necitlivý prístup politiky k národnostiam a urgovali ste okrem iného riešenie parlamentného zastúpenia národností. Nakoľko ste spokojná s riešeniami uplynulých desaťročí?
- Ja osobne nepokladám za vyhovujúce riešenie mať parlamentného hovorcu. Poslanec - aj ak len jeden! - je viditeľný, možno si ho vypočuť v parlamente a vedieť, či odhlasuje predostreté zákony. Jeho jestvovanie môže pomôcť národnostiam uvedomovať si svoje špecifické odlišnosti, ich hodnotu a tým sa možno pozdvihnú aj prihrbení... Neviem, čo si počne vláda s hovorcom, najmä vláda, ktorá nemá záujem ani o mienku občianskej sféry, ktorá je každodenne schopná vymýšľať si vinníka a sebe pripisovať posolstvo spásy. A čo si počne národnostný hovorca s ňou? Veď prehlásila, že „nechceme (to jest Maďari) žiť s ľuďmi, ktorí sa svojou kultúrou od nás líšia...“ Ako tomu má rozumieť Slovák v Maďarsku?
Húževnaté korene a ochranné krídla
- Do akej miery sledujete v súčasnosti tzv. dennú politiku a život Slovákov v Maďarsku? Ako hodnotíte celkové smerovanie krajiny, ktoré nevyhnutne vplýva aj na našu Slovač? Môže byť vôbec menšinová spoločnosť múdrejšia, súdržnejšia a menej rozhádaná ako väčšinová?
- Žasnem, ak sa započúvam do správ o včerajšku, dnešku. Je to na zlosť aj na neuverenie, že vzdelaný predstaviteľ národa s tisícročnými kultúrnymi tradíciami si vyťahuje z vrecka Jánosa Hunyadiho alebo Toldiho. Predsa nie sme v základnej škole! Zhrozí ma, keď ľudia znovu a znovu dokazujú svoju nepoučiteľnosť z dejín. Dávnejšie som hovorievala, že nechcem vedieť, čo bude zajtra, zvedavá som na prichádzajúce desaťročie. Už sa ho asi nedožijem. Ale ilúzie nemám. Nech mi pomôže V. Mináč: „Zmiešaný les žije v harmónii. Dub sa priatelí s borovicou, javor s bukom, smrek s brezou, breza so všetkými, nezavadzajú si, dopĺňajú sa. Akoby stromy boli rady, že sú rozličné, akoby vedeli, že sú najkrajšie, keď sú rozličné. Zmiešaní ľudia sa zabíjajú.“
Vieme, že každá moc je dočasná. Aj tá, ktorá pozná jediný spôsob vládnutia: šírenie strachu. Všetko, čo vzbudzuje strach, je nielen protidemokratické, ale aj protiľudské: človek, ktorý sa bojí, nemôže byť slobodný, nemôže byť sebavedomý. A to sa vzťahuje aj na nášho Slováka. Preto vravím: netreba sa báť! Viem, sú to len slová. Ale náš stredoeurópsky gordický uzol nerozviaže meč namyslených Alexandrov Veľkých, ale rozvážne a vynaliezavé prsty, um a slová dobromyseľných ľudí.
- Ak mi dovolíte, na záver by som sa spýtal aj na vašu rodinu. So svojimi deťmi, dcérou a synom, ste niekoľko rokov žili v Spojených štátoch amerických. Pokiaľ viem, oni tam zostali, vy ste sa však vrátili. Prečo? A čo by ste si želali k narodeninám, ku ktorým vám aj v mene našich čitateľov blahoželáme?
- Áno, moje deti už viac ako štvrťstoročie žijú v cudzine. Pracujú - syn ako výskumník, dcéra ekonómka -, majú rodinu, deti. Sama som žila s dcérou, keď čakala dieťa, potom som 3 roky vychovávala vnučku. Každé leto som prišla domov a keď sa malá dostala do škôlky, vrátila som sa. Teraz chodievam k nim na Vianoce, oni prichádzajú domov v letných mesiacoch. Toľko v krátkosti. Život je však zložitejší: spoznala som tú vzdialenú krajinu celkom zblízka, vždy som tam mala pocit istoty, vyrovnanosti, osobného šťastia. Nič mi nechýbalo... Asi však predsa len dačo?! Bude to znieť pateticky: chýbalo mi rodisko, chýbala mi slovenskosť v Maďarsku. (Aj keď mám pocit, že ja som jej nechýbala.) Nuž, vrátila som sa na vlastný prah.
Čo si želám? Sebe vlastne nič. Svojmu rodu? Aby bolo medzi nami čím viac takých ľudí, ktorí zostanú verní svojej národnosti, ktorí si dôstojne chránia svoje duchovné dedičstvo. Musíme mať nielen hlboké a húževnaté korene, ale aj ochranné a do budúcnosti nás vznášajúce krídla.
- Ďakujem za rozhovor!
Imrich Fuhl
Biografia
Mária Jakabová-Šingeľová sa narodila 27. augusta 1936 v slovenskej evanjelickej rodine v novohradských Horných Peťanoch (Felsőpetény), vyrastala v neďalekej, tiež Slovákmi obývanej obci Guta (Galgaguta). Tu chodila do základnej školy, posledný ročník však skončila už v slovenskej škole v Budapešti. Po absolvovaní Slovenského učiteľského ústavu pokračovala v štúdiu na Filozofickej fakulte Univerzity Loránda Eötvösa, kde v roku 1958 získala diplom na odbore slovenčina-maďarčina. V Slovenskej základnej škole a gymnáziu v Budapešti v rokoch 1963 až 1969 zastávala funkciu riaditeľky, potom pracovala na národnostnej katedre Štátneho pedagogického ústavu (v rokoch 1971-1978 ako jej vedúca). Je autorkou devätnástich slovenských učebníc pre základné a stredné školy a mnohých článkov a štúdií v oblasti pedagogiky. Jej kniha, v ktorej sa venuje postaveniu slovenskej národnosti, vyšla v roku 1995 pod názvom O nás, za nás. Do činnosti Demokratického zväzu Slovákov v Maďarsku sa zapojila už ako stredoškoláčka a od začiatku 70. rokov bola členkou celoštátneho výboru, resp. predsedníctva. V roku 1983 ju zvolili za generálnu tajomníčku a v roku 1990 za predsedníčku Zväzu Slovákov v Maďarsku. V rokoch 1985 až 2002 bola poslankyňou Národného zhromaždenia, v období spoločenského prevratu (1988-90) jeho podpredsedníčkou a dvanásť rokov (1990-2002) členkou parlamentného Výboru pre ľudské práva, menšiny a konfesie.